ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/2669/25 пров. № А/857/30320/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційні скарги Міністерства освіти і науки України, які подані окремо представниками Халько Вікторією Анатоліївною та Руденком Вячеславом Івановичем на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року (головуючий суддя Грень Н.М.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Львів, у справі № 380/2669/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

11.02.2025 ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі – відповідач), в якому просив: визнати дії Міністерства освіти і науки України щодо відмови у внесенні до ЄДЕБО відомостей про навчання ОСОБА_1 у Вищій школі внутрішньої безпеки м. Лодзь (Польща) протиправними; зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести до ЄДЕБО інформацію про навчання позивача у зазначеному закладі; зобов`язати Міністерство освіти і науки України видати позивачу витяг з ЄДЕБО, що підтверджує факт навчання.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку", здобувачі вищої освіти, які навчаються за денною формою, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не містить жодних обмежень щодо юрисдикції закладу освіти, а отже, позивач має беззаперечне матеріальне право на відстрочку. Тому суд дійшов висновку, що метою повного захисту прав позивача необхідно визнати дії Міністерства освіти і науки України щодо відмови у внесенні до ЄДЕБО відомостей про навчання ОСОБА_1 у Вищій школі внутрішньої безпеки м. Лодзь (Польща) протиправними та зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести до ЄДЕБО інформацію про навчання позивача у зазначеному закладі; зобов`язати Міністерство освіти і науки України видати Позивачу витяг з ЄДЕБО, що підтверджує факт навчання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представники відповідача Халько Вікторія Анатоліївна та Руденко Вячеслав Іванович подали апеляційні скарги, просять скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року та в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційні скарги мотивовано тим, що оскільки, іноземний заклад вищої освіти не є юридичною особою приватного або публічного права в Україні і немає ліцензії на провадження освітньої діяльності в Україні, він відповідно до законодавства України не може бути суб`єктом освітньої діяльності, що унеможливлює його внесення до Реєстру суб`єктів освітньої діяльності ЄДЕБО. Таким чином, Вища школа внутрішньої безпеки м. Лодзь (Польща) немає правових підстав для внесення до ЄДЕБО інформації про навчання ОСОБА_1 , а також для формування довідки про здобувача освіти за формою, визначеною у додатку 9 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. Також звертають увагу на те, що функції щодо внесення відомостей щодо здобувачів освіти покладено на суб`єктів освітньої діяльності та їх територіальні відокремлені структурні підрозділи. Натомість на МОН України покладено організаційні та контролюючі функції ведення ЄДЕБО, а на Державне підприємство “Інфоресурс” - технічні функції. Тобто МОН України виступає як розпорядник ЄДЕБО, тобто є суб`єктом, який уповноважений на ведення ЄДЕБО, а Державне підприємство “Інфоресурс” - як технічний адміністратор ЄДЕБО, що здійснює технічні функції з обслуговування електронної бази.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України та студентом Вищої школи внутрішньої безпеки м. Лодзь (Польща), що зареєстрований у реєстрі недержавних навчальних закладів Польщі №384. Навчання здійснюється на денній формі.
Позивача зараховано на навчання для здобуття ступеня "бакалавр" за напрямом "Внутрішня безпека" на період з 01.10.2024 р. до 30.09.2027 р.
З метою реалізації свого права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, гарантованого ч. 3 ст. 23 Закону України "Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку", позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення відомостей про його навчання до Єдиної державної електронної бази з питань освіти (ЄДЕБО).
Листом № 3/9437-24 від 28.11.2024 року відповідач відмовив позивачу, мотивуючи це тим, що іноземний заклад освіти неможливо включити до Реєстру суб`єктів освітньої діяльності ЄДЕБО, оскільки він не має ліцензії на провадження освітньої діяльності в Україні. Це, на думку відповідача, унеможливлює видачу довідки з ЄДЕБО, яка є обов`язковою для отримання відстрочки згідно з постановою КМУ № 560.
Позивач не погодився із такими діями відповідача, тому звернувся до суду із цим позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Частиною першою статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
За змістом статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Так, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює та визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі-Закон № 3543-XII).
Статтею 23 Закону № 3543-XII передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до пункту 1 частини третьої цієї статті призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок № 560).
Додатком 5 до Порядку № 560 затверджено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Вказаним переліком передбачено, що документами, що підтверджують право на відстрочку для здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти, у послідовності, визначеній частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторантів та осіб, зарахованих на навчання до інтернатури, є довідка про здобувача освіти, сформована в ЄДЕБО, або довідка закладу освіти про зарахування на навчання до інтернатури та довідка закладу охорони здоров`я про місце роботи на посаді лікаря-інтерна.
Додатком 9 до Порядку № 560 затверджено форму довідки про здобувача освіти за даними ЄДЕБО.
Отже, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації мають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту».
При цьому документом, що підтверджує право на відстрочку для здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти, у послідовності, визначеній частиною 2 статті 10 Закону України «Про освіту», є довідка про здобувача освіти, сформована в ЄДЕБО.
Як убачається з матеріалів справи, Міністерство освіти і науки України обґрунтовує відмову у внесенні відомостей до ЄДЕБО про навчання ОСОБА_1 в іноземному ВНЗ посиланнями на Порядок, затверджений постановою КМУ № 560, та положеннями Закону “Про вищу освіту” щодо визначення "закладу вищої освіти" як суб`єкта, що має українську ліцензію.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий підхід є надмірно формалістичним, оскільки згідно з принципом ієрархії нормативно-правових актів, Закон має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів, а процедурні вимоги, встановлені постановою, не можуть скасовувати чи звужувати права, гарантовані Законом. Мета довідки з ЄДЕБО – підтвердити факт навчання, а не бути єдиним джерелом виникнення права.
Слід також зазначити, що відмова, заснована на відсутності внутрішнього механізму, є формою протиправної бездіяльності, оскільки вона перешкоджає реалізації законного права. Крім того, така позиція створює дискримінаційні умови для певної групи громадян, що порушує статтю 24 Конституції України.
При цьому, апеляційний суд також враховує усталену практику адміністративних судів, згідно з якою недоліки законодавства чи внутрішніх процедур не повинні перекладатися на громадянина. Принцип належного урядування вимагає від державних органів діяти проактивно та сприяти реалізації прав особи, а не використовувати формальні прогалини як підставу для відмови.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач у своїй відмові посилається на норми Закону України “Про вищу освіту”, згідно з якими “здобувач вищої освіти” – це особа, яка навчається у “закладі вищої освіти”, а останній, у свою чергу, визначається як установа, що діє згідно з виданою МОН України ліцензією. Також відповідач вказує, що ЄДЕБО є системою, яка містить Реєстр суб`єктів освітньої діяльності, до якого включено лише заклади, що діють на підставі такої ліцензії.
Разом з тим, Закон України "Про освіту" у статті 18 та статті 23 (в редакції, на яку посилається позивач) визнає, що освітня діяльність, результати якої визнаються державою, може здійснюватися як в Україні, так і за кордоном. Це підтверджує легітимність статусу позивача як здобувача освіти в очах української держави.
При цьому, у Постанові Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, на яку посилається відповідач, у пункті 62 визначено, що для отримання відстрочки здобувачі освіти надають довідку, сформовану в ЄДЕБО.
Так, відповідно до статті 8 Закону № 1556-VII, засади функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти визначаються законодавством.
Інформація про здобувачів освіти та працівників закладів вищої освіти, що міститься у Єдиній державній електронній базі з питань освіти, надається безоплатно центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, для використання у статистичних цілях.
Статтею 74 Закону № 2145-VIII встановлено, що у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система - Єдина державна електронна база з питань освіти (далі - Електронна база).
Електронна база містить такі складові: Реєстр суб`єктів освітньої діяльності, Реєстр здобувачів освіти, Реєстр документів про освіту, Реєстр сертифікатів зовнішнього незалежного оцінювання, Реєстр студентських (учнівських) квитків, Реєстр педагогічних, науково-педагогічних працівників, Реєстр сертифікатів педагогічних працівників (далі - публічні електронні реєстри у сфері освіти).
Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти та порядок її ведення затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Держателем Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти (далі - держатель Електронної бази) є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, що здійснює організаційні заходи, пов`язані із забезпеченням функціонування Електронної бази та її складових.
Власником Електронної бази є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Адміністратором Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти (далі - адміністратор Електронної бази) є визначена Кабінетом Міністрів України юридична особа, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Адміністратор Електронної бази:
здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Електронної бази;
відповідає за технічне і технологічне забезпечення Електронної бази, збереження та
захист інформації (даних), що містяться в Електронній базі;
забезпечує надання та анулювання доступу до Електронної бази;
проводить навчання для роботи з Електронною базою;
здійснює інші заходи, передбачені законом.
Створення, ведення та адміністрування Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти здійснюються відповідно до цього Закону та законів України “Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах”, “Про захист персональних даних”, “Про авторське право і суміжні права” та “Про публічні електронні реєстри”.
Суб`єктами ведення Електронної бази є, зокрема, держатель та адміністратор Електронної бази.
Адміністратором Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти (далі - адміністратор Електронної бази) є визначена Кабінетом Міністрів України юридична особа, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки. Адміністратор Електронної бази: здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Електронної бази; відповідає за технічне і технологічне забезпечення Електронної бази, збереження та захист інформації (даних), що містяться в Електронній базі; забезпечує надання та анулювання доступу до Електронної бази; проводить навчання для роботи з Електронною базою; здійснює інші заходи, передбачені законом.
Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 08.06.2018 № 620 (далі Положення №620), це Положення розроблено відповідно до статті 74 ЗУ “Про освіту” (далі - Закон) з метою визначення порядку функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти (далі - ЄДЕБО) в галузі освіти як автоматизованої системи збирання, оброблення, зберігання та захисту інформації щодо здобувачів освіти, суб`єктів освітньої діяльності, що формується (створюється) та використовується для забезпечення потреб фізичних та юридичних осіб.
Пунктом 5 розділу І Положення № 620 передбачено, що власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором - державне підприємство “Інфоресурс”, що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО.
Основні функції уповноважених суб`єктів у ЄДЕБО визначені розділом ІV Положення №620. Так, розпорядник ЄДЕБО, зокрема, вживає організаційних заходів, пов`язаних із забезпеченням функціонування ЄДЕБО; використовує інформацію, що міститься в ЄДЕБО, у тому числі персональні дані, з метою прийняття управлінських рішень та виконання повноважень, визначених законодавством; вносить до ЄДЕБО іншу інформацію, визначену законодавством; забезпечує верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначеної підпунктами 1, 2 пункту 8, абзацами п`ятим - сьомим підпункту 1 та підпунктом 4 пункту 9 розділу III цього Положення, що підтверджується накладенням кваліфікованого електронного підпису.
Технічний адміністратор ЄДЕБО забезпечує: функціонування ЄДЕБО у порядку, визначеному розпорядником ЄДЕБО; здійснення заходів із технічного і технологічного забезпечення ЄДЕБО, створення, модернізації і супроводження її програмного забезпечення та веб-сайту з інформаційно-пошуковою системою доступу до відкритих даних, що містяться в ЄДЕБО; структурну систематизацію даних, що містяться в ЄДЕБО, відповідно до державних та/або галузевих класифікаторів; взаємодію ЄДЕБО з іншими автоматизованими системами, інформаційними ресурсами та державними реєстрами у випадках та у порядку, визначених законодавством; оброблення, ведення обліку та зберігання в ЄДЕБО замовлень, поданих суб`єктами освітньої діяльності в електронній формі, на формування інформації, що відтворюється в документах про освіту, студентських (учнівських) квитках державного зразка, в порядку, визначеному розпорядником ЄДЕБО; оброблення в ЄДЕБО інформації про прийом, відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої та освіти дорослих, в тому числі післядипломної освіти; внесення та верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначена відповідно до законодавства розпорядником ЄДЕБО; виконання інших заходів із забезпечення функціонування ЄДЕБО у порядку та обсягах, передбачених відповідно до законодавства розпорядником ЄДЕБО.
Отже, Міністерство освіти і науки України має повноваження щодо внесення відомостей до ЄДЕБО про наявність чи відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту” щодо позивача.
З огляду на викладене, дії відповідача щодо відмови у внесенні відомостей до Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання позивача в іноземному ВНЗ є протиправними, а належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання Міністерство освіти і науки України внести до ЄДЕБО інформацію про навчання позивача у зазначеному закладі та видати позивачу витяг з ЄДЕБО.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправну відмову Міністерства освіти і науки України у внесенні відомостей до Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання позивача в іноземному ВНЗ, а належним способом захисту порушеного прав позивача буде зобов`язання Міністерства освіти і науки України внести до ЄДЕБО інформацію про навчання позивача у зазначеному закладі та видати позивачу витяг з ЄДЕБО, що підтверджує факт його навчання.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства освіти і науки України, які подані окремо представниками Халько Вікторією Анатоліївною та Руденком Вячеславом Івановичем залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі № 380/2669/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний