УХВАЛА
17 червня 2026 року
м. Київ
справа № 185/8317/22
провадження № 51-1628ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого  ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на судові рішення щодо неї, 
встановив:
Засуджена ОСОБА_4 звернулася до суду із касаційною скаргою на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2026 року щодо неї.
Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 травня 2026 року касаційну скаргу засудженої було залишено без руху через її невідповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), зокрема через недотримання пунктів 4, 5 ч. 2 цієї статті КПК, та надано строк для усунення недоліків. 
Суд встановив, що у прохальній частині скарги засуджена висунула до суду касаційної інстанції вимогу «скасувати вирок і виправдати», що не узгоджується з положеннями статей 424, 436 КПК, оскільки в касаційній скарзі не висунуто вимоги стосовно судового рішення суду апеляційної інстанції, постановленого за результатом перегляду вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2025 року. Колегія суддів наголосила, що з огляду на приписи пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 436 КПК, у випадку скасування судового рішення суд касаційної інстанції може прийняти рішення про призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції чи про закриття кримінального провадження, про що в касаційній скарзі також не йшлося.
Також в ухвалі зазначено й про недотримання вимог щодо наведення обґрунтування. 
Суд зауважив, що доводи про неповноту судового розгляду чи невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Натомість засуджена в касаційній скарзі навела формальні доводи про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог статей 94, 370 КПК, у достатній мірі не врахував обставин справи, не надав оцінки доказам, як окремо кожному, так і в сукупності та взаємозв`язку, в результаті чого невірно кваліфікував її дії, а суд апеляційної інстанції не перевірив всі обставини справи. При цьому обґрунтування незаконності судових рішень щодо неї, в контексті приписів статей 412-414 КПК, не навела. Не зазначила яких норм матеріального або процесуального права було недотримано судами попередніх інстанцій щодо невірної правової оцінки обставин кримінального провадження, зокрема яких даних не було враховано судом першої інстанції при оцінці обставин, передбачених ст. 91 КПК, які докази отримали невірну оцінку на предмет їх допустимості та в чому саме такі порушення проявилися, з посиланням на норми КПК та матеріали кримінального провадження, чи було це предметом перевірки апеляційного суду, якщо так, то яких норм КПК порушено апеляційним судом при перевірці вироку місцевого суду за відповідними доводами сторони захисту, з огляду на межі та порядок апеляційного розгляду, визначені статтями 404, 405 КПК.
В ухвалі роз`яснено, що недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
На виконання ухвали Верховного Суду від 04 травня 2026 року засуджена подала нову касаційну скаргу, проте недоліків попередньої касаційної скарги не усунула.
Відповідно до положень ст. 436 КПК, які визначають повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення. Також, за вимогами п. 3 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначається судове рішення, що оскаржується.
Всупереч наведеним вище нормам, у новій касаційній скарзі засуджена просить скасувати вирок першої та другої інстанції, при цьому не зазначає яке рішення вона просить прийняти в результаті скасування оскаржених нею судових рішень і які рішення оскаржуються. В прохальній частині касаційної скарги засуджена формально згадує положення п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК, які дають право суду касаційної інстанції за наслідками перегляду скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. Водночас, у випадку, якщо до суду касаційної інстанції висувається вимога про закриття кримінального провадження за наслідками розгляду касаційної скарги, то у скарзі має бути наведена підстава, визначена в ст. 284 КПК, а також відповідне обґрунтування щодо її застосування, яке повинно враховувати межі касаційного перегляду, визначені ст. 433 цього Кодексу. Натомість підстав, передбачених ст. 284 КПК, та відповідного обґрунтування до скасування судових рішень та закриття касаційним судом кримінального провадження, касаційна скарга не містить. 
Недоліків попередньої касаційної скарги в частині обґрунтування вимог засуджена також не усунула. Доводи касаційної скарги зводяться до тверджень про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, а також формальних тверджень про те, що розгляд справи апеляційним судом було проведено поверхнево, з порушенням норм процесуального законодавства, що її винуватість в інкримінованому злочині не доведена поза розумним сумнівом, однак конкретні доводи в контексті реалізації положень статей 412-414 КПК, відсутні. 
Засуджена не зазначає яких норм матеріального або процесуального права було недотримано судами попередніх інстанцій щодо правової оцінки обставин кримінального провадження, які докази отримали невірну оцінку з огляду на правила ст. 94 КПК та в чому саме такі порушення виявилися, чи було вказане предметом перевірки апеляційного суду, якщо так, то яких норм КПК чи КК порушено апеляційним судом при перевірці вироку місцевого суду за відповідними доводами сторони захисту, з огляду на межі та порядок апеляційного розгляду, визначені статтями 404, 405 КПК.
З огляду на приписи ст. 26 КПК, враховуючи, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення згідно ч. 2 ст. 433 цього Кодексу у межах касаційної скарги, а повторне залишення касаційної скарги без руху кримінальним процесуальним законом не передбачено, відсутність у поданій на виконання ухвали Верховного Суду від 04 травня 2026 року касаційній скарзі, вимоги, яка узгоджується з повноваженнями суду касаційної інстанції, а також відповідного обґрунтування перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху в установлений строк.
Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Повернення касаційної скарги, відповідно до приписів ч. 4 ст. 429 КПК, не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 426 КПК касаційна скарга на судові рішення може бути подана засудженою, яка тримається під вартою, протягом трьох місяців з дня вручення їй копії судового рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на судові рішення щодо неї разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3