КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 квітня 2026 року м. Київ № 320/5717/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,
за участю представників сторін:
від позивача – Перепелюк О.В.
від відповідача – Лукашенко Д.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КХ ПРОДУКТ»
до Головного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВХЛІБ» з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві на податкові повідомлення рішення ГУ ДПС у м. Києві від 21.10.2024 № 1193380701, № 1193400701 та від 08.01.2025 № 0011490701.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві прийняті без належних правових підстав та підлягають скасуванню, оскільки висновки акта перевірки не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на припущеннях контролюючого органу. На думку позивача, господарські операції з контрагентами, у тому числі фізичними особами-підприємцями, є реальними та підтверджуються належними первинними документами, зокрема договорами, актами виконаних робіт, товарно-транспортними накладними та іншими документами бухгалтерського обліку. Позивач наголошує, що чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на формування витрат від стану податкового обліку його контрагентів, а відтак відсутність у них трудових ресурсів чи неподання окремих звітних форм не може бути підставою для позбавлення позивача права на врахування відповідних витрат. 
Щодо операцій з отримання інформаційних та консультативних послуг позивач зазначає, що такі послуги були необхідними у зв`язку із збільшенням обсягів виробництва та розширенням господарської діяльності, зокрема після придбання виробничих потужностей, та були спрямовані на пошук постачальників сировини, матеріалів і комплектуючих. При цьому позивач вказує, що результати таких послуг відображені у його господарській діяльності через забезпечення безперебійного постачання та оптимізацію умов закупівель. 
Крім того, позивач заперечує правомірність застосування штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію розрахунків коригування, зазначаючи, що такі розрахунки складались постачальниками та надсилались на його адресу, а їх реєстрація здійснювалась у день отримання або у найкоротший строк після отримання. Позивач наголошує, що контролюючим органом не встановлено дати фактичного отримання відповідних розрахунків коригування, що унеможливлює визначення моменту початку перебігу строку їх реєстрації.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/5717/25, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав. Вказував, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, оскільки прийняті на підставі акту документальної планової виїзної перевірки, яким встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства. Контролюючий орган вказує, що позивач безпідставно включив до складу витрат суми за операціями з окремими фізичними особами-підприємцями, які фактично не могли здійснювати задекларовану діяльність через відсутність необхідних трудових та матеріально-технічних ресурсів, неподання повідомлень за формою 20-ОПП та належного декларування доходів. На думку відповідача, такі обставини свідчать про формальний характер оформлення відповідних господарських операцій та відсутність їх реального здійснення. 
Щодо послуг інформаційного та консультативного характеру відповідач зазначає, що надані позивачем документи не містять конкретизації змісту, обсягу та результату таких послуг, не підтверджують їх фактичного надання, а також не доводять їх зв`язку з господарською діяльністю позивача. Крім того, відповідач звертає увагу на наявність у позивача власних структурних підрозділів, функціонально відповідальних за забезпечення постачання, що ставить під сумнів економічну доцільність залучення сторонніх осіб для виконання аналогічних функцій. 
Стосовно застосування штрафних санкцій за порушення строків реєстрації розрахунків коригування відповідач зазначає, що такі розрахунки були зареєстровані позивачем з порушенням граничних строків, визначених податковим законодавством, що є підставою для застосування відповідних фінансових санкцій.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 в тексті вступної та описової частинах ухвали Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 у справі № 320/5717/25, внести виправлення, зокрема шляхом заміни неправильно зазначеного найменування позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВХЛІБ» на правильне Товариство з обмеженою відповідальністю «КХ ПРОДУКТ».
Протокольною ухвалою від 23.10.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «КХ ПРОДУКТ» строк для подання доказів у справі №320/5717/25.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. 
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.
ГУ ДПС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «КХ ПРОДУКТ» (код ЄДРПОКУ 37175817), з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2018 по 31.03.2024, валютного законодавства за період з 01.01.2018 по 31.03.2024, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.03.2024.
За результатами перевірки складено акт документальної планової виїзної перевірки від 11.09.2024 № 102676/26-15-07-01-02-20/37175817. 
Перевіркою встановлено порушення платником податків:
- п. 44.1, п. 44.2, ст.44, пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134, пп.140.4.2 п. 140.4 ст. 140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, ст. 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями), п.1.2, п.1.3, п.3.6 Положення №88, п. 5, 7, 21 П(С)БО 15 "Доходи", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 за №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 №860/4153, п. 5, 6, 7, П(С)БО 16 «Витрати», затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, внаслідок чого занижено податок на прибуток в сумі 2 109 112 грн, а саме за 2018 на суму 540 952 грн, за 2019 на суму 612 316 грн, за 2020 на суму 236 625 грн, за 2022 на суму 719 219 грн, та завищено суму від?ємного значення об?єкта оподаткування податком на прибуток за І кв 2024 на суму 3 946 264 гривні;
- п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, зі змінами та доповненнями, порушено строки реєстрації податкових накладних;
- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2 та пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, зі змінами та доповненнями, щодо несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету у сумі 9 823 911,04 грн;
- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 1.6. п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами і доповненнями, підприємством несвоєчасно сплачено (перераховано) утримані суми військового збору до бюджету за 2022 рік у розмірі 519 181,71 грн;
- пп. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, зі змінами та доповненнями, щодо несвоєчасного подання податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за І квартал 2022 року;
Відповідно до пп. 69.1 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями (далі - ПК України) за порушення пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, п. 168.1 ст. 168, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168, пп. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-V1 із змінами і доповненнями, платники податків, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов?язки щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових накладних, розрахунків коригування, звільняються від відповідальності за несвоєчасне виконання таких обов?язків, граничний термін виконання яких припадає на період починаючи з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану» за умови реєстрації такими платниками податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних до 15 липня 2022 року, подання податкової звітності до 20 липня 2022 року та сплати податків та зборів у строк не пізніше 31 грудня 2022 року.
- п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, зі змінами та доповненнями, перевіркою встановлено несвоєчасне подання податкової декларації з орендної плати за земельні ділянки за 2018 рік до ГУ ДПС у Київській області (Фастівське відділення, код ДПС -1035), граничний термін подання 20.02.2018, фактично подано 21.02.2018.
Не погоджуючись із висновками акта перевірки, позивач подав до контролюючого органу заперечення, в яких зазначив про відсутність порушень податкового законодавства, зокрема вказав на реальність господарських операцій, їх зв`язок із господарською діяльністю, належне документальне підтвердження витрат, а також на фактичне виконання обов`язку зі сплати військового збору.
За результатами розгляду заперечень контролюючий орган залишив їх без задоволення, а висновки акта перевірки - без змін.
На підставі висновків акта перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення – рішення:
- від 21.10.2024 № 1193380701 Форми «П», яким зменшено від`ємне значення об`єкту оподаткування на загальну суму 3 946 264 гривні;
- від 21.10.2024 № 1193400701 Форми «Р», згідно якого донараховано податку на прибуток за 2018, 2019, 2020, 2022 рік всього у сумі 2 397 429 грн., у тому числі основного платежу 2 109 112 гривень;
- від 21.10.2024 № 1193390701 Форми "Н", згідно якого застосовано штрафну санкцію за травень, червень, липень, жовтень 2022, липень 2023 всього у сумі 10 774 грн.
Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем подано скаргу до контролюючого ДПС України (в порядку ст. 56 ПК України).
Рішеннями ДПС України від 03.01.2025 № 167/6/99-00-06-01-01-06, скаргу позивача частково задоволено та скасовані податкові повідомлення-рішення від 21.10.2024 №1193380701, №1193400701 в частині заниження доходу внаслідок безоплатно отриманого генератора та у відповідній частині застосованих штрафних санкцій, а в іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення та податкове повідомлення-рішення від 21.10.2024 №1193390701 залишено без змін.
ГУ ДПС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 08.01.2025 № 0011490701 (форми П), яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 401 322 грн.
Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Положеннями статті 62 Податкового кодексу України встановлено, що податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з п.77.1 ст.77 Податкового кодексу України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.
Відповідно до п.77.2 ст.77 Податкового кодексу України до плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік. Порядок формування, затвердження плану-графіка та внесення змін до нього, а також перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Внесення змін до плану-графіка проведення документальних планових перевірок на поточний рік допускається не частіше одного разу в першому та одного разу в другому кварталі такого року, крім випадків коли зміни пов`язані із змінами найменування платника податків, що вже був включений до плану-графіка, та/або виправлення технічних помилок. Документальна перевірка платника податків, який був включений до плану-графіка проведення документальних планових перевірок на поточний рік внаслідок внесення змін у такому році (інших ніж зміни найменування платника податків, що вже був включений до плану-графіка, та/або виправлення технічних помилок), може бути розпочата не раніше 1 липня поточного року в разі внесення змін до плану-графіка проведення документальних перевірок на поточний рік у першому кварталі такого року і не раніше 1 жовтня поточного року в разі внесення змін до плану-графіка проведення документальних перевірок на поточний рік у другому кварталі такого року. Оновлений план-графік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 30 числа останнього місяця кварталу (у випадках змін найменування платника податків, що вже був включений до плану-графіка, та/або виправлення технічних помилок - до 30 числа місяця, що передує місяцю, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки). Платники податків - юридичні особи, що відповідають критеріям, визначеним пунктом 44 підрозділу 4 розділу XX «Перехідні положення» цього Кодексу, та у яких сума сплаченого до бюджету податку на додану вартість становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, а також самозайняті особи, сума сплачених податків яких становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки. Зазначена норма не поширюється на таких платників податків у разі порушення ними статей 45, 49, 50, 51, 57 цього Кодексу.
Згідно з п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.
Відповідно до п.п.77.6-77.9 ст.77 Податкового кодексу України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу. Строки проведення документальної планової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної планової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.
Порядок формування платником податку на додану вартість податкового кредиту врегульований нормами статті 198 Податкового кодексу України.
Підпунктом ''а'' пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 198.3 цієї статті податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
За змістом пунктів 200.1, 200.2 і 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Так, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу – або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.
Положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Разом з тим, суд враховує, що відповідно до усталеної судової практики, право платника податків на формування податкового обліку не ставиться у залежність від дотримання податкової дисципліни його контрагентами.
Водночас наведене правило підлягає застосуванню виключно за умови встановлення факту реального здійснення господарських операцій.
Сам по собі факт наявності належним чином оформлених первинних документів, відповідно до положень пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є безумовною підставою для формування податкового обліку, якщо такі документи не підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Таким чином, обов`язковою умовою для формування витрат та податкового кредиту є не лише наявність первинних документів, а й підтвердження реального характеру відповідних господарських операцій, їх змісту, обсягу та економічної доцільності.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України ''Про бухгалтерський облік та фінансову звітність'' від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Як підсумок вимог наведених правових норм, у податковому обліку господарські операції з придбання/реалізації товарів (послуг) повинні бути підтверджені відповідними документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. Обов`язковим звітним документом в податковому обліку з ПДВ для підтвердження суми податкового кредиту є податкова накладна.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження, зокрема сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні суми податкових зобов`язань, документами бухгалтерського обліку, оформлення яких для відповідних операцій передбачено правовими нормами, та податковою накладною законодавець, безумовно, виходив з того, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують дійсно мали місце.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку.
Водночас наведені положення підлягають застосуванню з урахуванням того, що обов`язковою умовою формування податкового обліку є встановлення факту реального здійснення господарських операцій, що має підтверджуватись належними та допустимими доказами.
У разі встановлення відсутності реального характеру господарських операцій первинні документи, складені за результатами таких операцій, не можуть бути підставою для формування податкового обліку незалежно від їх формального оформлення.
Що стосується податкового повідомлення – рішення від 21.10.2024 № 1193390701, суд зважає на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами документальної планової виїзної перевірки ТОВ «КХ ПРОДУКТ» контролюючим органом складено акт від 11.09.2024, на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.10.2024 № 1193390701, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення граничних строків реєстрації розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України реєстрація розрахунків коригування до податкових накладних підлягає здійсненню у визначені законом строки, при цьому для розрахунків коригування, складених у бік зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг, перебіг такого строку пов`язується з моментом отримання такого розрахунку коригування покупцем.
Судом встановлено, що спірні розрахунки коригування складались постачальниками позивача, зокрема ТОВ «Торговий дім "Київхліб"», та направлялись на адресу позивача для подальшої реєстрації.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав суду жодних доказів направлення таких розрахунків коригування на адресу позивача, зокрема відсутні докази їх надсилання засобами електронного зв`язку через ЄРПН, квитанції про доставку, а також інші документи, які б підтверджували момент їх отримання позивачем.
З наданих позивачем доказів вбачається, що після отримання відповідних розрахунків коригування останній вчиняв дії щодо їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних у день їх отримання або у максимально стислі строки після отримання.
Водночас відповідачем, на якого відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дати отримання позивачем кожного із спірних розрахунків коригування.
Суд звертає увагу, що саме встановлення дати отримання розрахунку коригування є визначальним для обчислення граничного строку його реєстрації, а відтак без встановлення такої обставини неможливо дійти обґрунтованого висновку про наявність порушення платником податків вимог пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.
Посилання відповідача на сам факт реєстрації розрахунків коригування з порушенням строків, визначених від дати їх складання, судом до уваги не приймаються, оскільки не враховують особливостей правового регулювання реєстрації розрахунків коригування у випадку зменшення суми компенсації.
Таким чином, твердження відповідача про допущення позивачем порушень строків реєстрації розрахунків коригування не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
За таких обставин суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 21.10.2024 №1193390701 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 21.10.2024 № 1193400701, суд зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує реальність відповідних господарських операцій наявністю укладених договорів та актів виконаних робіт, а також зазначає, що такі послуги були необхідними для здійснення господарської діяльності, зокрема з метою отримання інформації та забезпечення належного функціонування підприємства (договори укладені з ФОП ОСОБА_1 (2767310600), ОСОБА_2 (3033116086) та ОСОБА_3 (3140511555).
Разом з тим, досліджуючи надані первинні документи, суд встановив, що акти виконаних робіт містять узагальнені формулювання щодо надання «консультаційних», «інформаційних» послуг без конкретизації їх змісту, обсягу, способу надання та результату.
Акти виконаних робіт, надані позивачем, не містять посилань на конкретні заявки, не деталізують, які саме дії виконувались виконавцями, не містять інформації про обсяг наданих послуг, витрачений час, використані ресурси, а також не містять будь-яких додатків, які б розкривали зміст таких послуг.
Умови договорів передбачають: 
« 1. Предмет договору: 
1.1. В порядку та на умовах, визначених цим які споживаються в процесі вчинення Договором, Виконавець (ФОП) приймає на себе зобов`язання надавати згідно заявки Замовника послуги, визначені в цьому Договорі, які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а Замовник (ТОВ «КХ ПРОДУКТ») зобов`язується належним чином приймати та оплачувати надані Виконавцем послуги. 
1.2. Послуги, що надаються Виконавцем за цим Договором, направлені на надання інформації Замовнику. 
1.3. Виконавець надає Замовнику наступні послуги:-послуги з пошуку та залученню постачальників сировини та інших матеріалів необхідних Замовнику;
-надання інформаційних послуг, що не віднесені до інших угруповань;
-надання інформаційних послуг по телефону з використанням комп`ютерної технології;
-надання послуг з пошуку інформації за запитом Замовника;
-послуги з добору новин і матеріалів із засобів масової інформації (недійний моніторинг);
-інші послуги, які можуть бути надані Виконавцем Замовнику за цим Договором.
1.4 Детальна інформація щодо послуг, які повинні бути надані Замовнику Виконавцем за цим Договором визначається в письмовій заявці, яка направляється Замовником на адресу Виконавця не менш ніж за 7 (сім) календарних днів до запланованої дати надання таких послуг Замовнику. 
1.5. За надані згідно цього Договору послуг Замовник сплачує Виконавцю винагороду (оплату)у розмірі, порядку та в строки, встановлені Договором, після належного підписання Сторонами Акта приймання-передачі наданих послуг. 
3.2. Послуги, надані Виконавцем, оплачуються Замовником протягом (чотирьох) календарних місяців з дати підписання Акта приймання-передачі наданих послуг в розмірі, що зазначається в Акті приймання-передачі наданих послуг (рахунку, виписаному Виконавцем Замовнику за фактом надання визначених цим Договором послуг).».
Разом з тим, як вбачається з наведених умов договорів, конкретний зміст послуг, їх обсяг та строки надання мали визначатися у письмових заявках замовника. Однак матеріали справи не містять жодної такої заявки, що унеможливлює встановлення конкретного переліку послуг, які підлягали наданню, їх обсягу та періоду виконання.
Суд звертає увагу, що за своєю правовою природою послуги консультаційного та інформаційного характеру є нематеріальними, а відтак їх реальність має підтверджуватись не лише фактом складання актів, а й документами, які дають можливість встановити фактичний зміст наданих послуг, обсяг виконаних робіт та досягнутий результат.
Проте матеріали справи не містять доказів, які б дозволяли встановити: які саме дії виконувались виконавцями, у чому полягали відповідні консультації або інформаційні послуги, який обсяг таких послуг фактично надано, який результат отримано позивачем.
Також позивачем не надано доказів використання результатів таких послуг у господарській діяльності, зокрема відсутні звіти, аналітичні матеріали, висновки або інші документи, що підтверджують досягнення конкретного результату.
Зокрема, позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували, що за результатами отриманих послуг були укладені договори з новими постачальниками, змінені умови закупівель, оптимізовані логістичні процеси або досягнуто інші конкретні результати господарської діяльності.
Посилання позивача на необхідність отримання відповідних послуг суд оцінює критично, оскільки такі доводи носять загальний характер та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Також суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23.10.2020 у справі № 815/2126/15 та від 25.03.2021 у справі № 813/2781/17, відповідно до яких для підтвердження реальності послуг нематеріального характеру необхідно встановити їх зміст, обсяг, результат та зв`язок з господарською діяльністю платника податків.
Водночас, як встановлено судом, позивачем не надано жодних документів, які б дозволяли встановити фактичний результат отриманих послуг, їх використання у господарській діяльності, економічний ефект від їх отримання, конкретних постачальників, залучених за результатами таких послуг, зв`язок між понесеними витратами та зміною показників діяльності позивача.
Посилання позивача, що всі вказані ФОП мали відповідні КВЕД, а саме: секції G розділу 46 групи 46.1, який включає вид економічної діяльності, пов`язану зі зведенням продавців і покупців, здійснення комерційних операцій від імені замовника, у т.ч. через мережу Інтернет судом не приймаються позаяк наведені обставини самі по собі не підтверджують можливість фактичного виконання відповідних послуг у заявлених обсягах та не спростовують висновків контролюючого органу щодо формального характеру операцій.
Таким чином, у сукупності встановлені обставини свідчать про відсутність належного документального підтвердження фактичного отримання позивачем консультаційних, інформаційних та маркетингових послуг, а надані документи мають формальний характер, а також не підтверджують наявність ділової мети здійснення таких операцій.
Відповідно до форми 4ДФ наданого до податкового органу та відомостей про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску ТОВ «КХ ПРОДУКТ» працювало у 2018 році - 725 осіб (262 – чоловіки, 463 – жінки) у 2019 році - 663 особи (248- чоловіки, 441 жінки). 
Вказані обставини свідчать про наявність у позивача достатніх трудових ресурсів для самостійного виконання функцій, пов`язаних із забезпеченням господарської діяльності, що у сукупності з іншими встановленими обставинами ставить під сумнів обґрунтованість залучення сторонніх осіб для надання аналогічних послуг.
Наявність у позивача власних структурних підрозділів (відділ матеріально-технічного постачання, відділ технічного забезпечення), функціонально пов`язаних із забезпеченням постачання, у сукупності з іншими встановленими обставинами свідчить про відсутність обґрунтованої необхідності залучення сторонніх осіб для виконання аналогічних функцій та не підтверджує економічної доцільності спірних операцій.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження реальності господарських операцій подано додаткові пояснення та документи, зокрема: інформацію щодо взаєморозрахунків з фізичними особами-підприємцями на загальну суму 2 910 383 грн, посилання на наявність у таких осіб відповідних видів економічної діяльності, доводи щодо зменшення чисельності працівників у спірному періоді, доводи щодо збільшення обсягів виробництва, фінансову звітність та довідку про динаміку фінансових показників підприємства.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що наведені позивачем докази не підтверджують реальність спірних господарських операцій з огляду на таке.
Надані позивачем відомості щодо взаєморозрахунків з фізичними особами-підприємцями фактично зводяться до зазначення сум коштів, віднесених до витрат, та сум проведених оплат.
Водночас, такі відомості не містять жодної інформації щодо змісту виконаних робіт, конкретних дій, здійснених контрагентами, обсягу наданих послуг, періоду та способу їх виконання, результату, досягнутого за їх наслідками.
Сам по собі факт перерахування грошових коштів не є належним доказом реального здійснення господарських операцій.
Посилання позивача на наявність у контрагентів відповідних видів економічної діяльності судом до уваги не приймаються, оскільки реєстрація виду діяльності не підтверджує фактичного виконання робіт, не свідчить про наявність у контрагента необхідних ресурсів, а також не доводить здійснення конкретних господарських операцій у спірний період.
Таким чином, наведені доводи не спростовують висновків контролюючого органу.
Позивач посилається на зменшення чисельності працівників у 2019 році як на обґрунтування необхідності залучення фізичних осіб-підприємців.
Однак, суд зазначає, що навіть після такого зменшення на підприємстві працювало 663 особи, що свідчить про наявність значного кадрового ресурсу.
При цьому позивачем не доведено які саме функції не могли бути виконані штатними працівниками, у чому полягала необхідність передачі таких функцій стороннім особам та які саме роботи фактично виконувалися залученими ФОП.
Отже, наведені доводи носять загальний характер та не підтверджують реальність господарських операцій.
Посилання позивача на збільшення обсягів виробництва у зв`язку з придбанням виробничих потужностей саме по собі не доводить реальності спірних господарських операцій.
Позивачем не надано жодних доказів того, що саме спірні контрагенти здійснювали пошук постачальників, за їх участі укладалися договори, а також що вони впливали на забезпечення виробничих процесів.
Таким чином, наведені обставини не підтверджують зв`язку між господарською діяльністю позивача та спірними витратами.
Надана позивачем фінансова звітність дійсно свідчить про зміну фінансових показників підприємства.
Водночас, ці документи відображають загальний фінансовий результат діяльності та не містять інформації про конкретні господарські операції, крім того, не підтверджують участь спірних контрагентів у формуванні такого результату.
Отже, фінансова звітність не може бути доказом реальності саме спірних операцій.
Надана позивачем довідка про зростання фінансових показників підприємства має узагальнений характер та містить лише загальні відомості про зміну доходу, прибутку та обсягів реалізації.
Разом з тим, така довідка не містить посилань на конкретні господарські операції, а також не ідентифікує участь спірних контрагентів і не підтверджує результат надання саме консультаційних послуг.
Таким чином, зазначений документ не є належним доказом реальності господарських операцій.
Наведені позивачем докази у своїй сукупності не містять інформації про фактичний зміст, обсяг та результат спірних господарських операцій, не підтверджують їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та мають формальний характер.
Суд враховує, що для цілей податкового обліку значення має саме факт реального здійснення господарської операції, який має бути підтверджений належними та допустимими доказами, а не лише відображення відповідних сум у бухгалтерському обліку чи загальні показники діяльності підприємства.
За таких обставин подані позивачем додаткові докази не спростовують висновків контролюючого органу.
Сукупність наведених обставин свідчить не лише про відсутність належного документального підтвердження, а й про відсутність фактичного економічного змісту спірних операцій, що виключає можливість їх врахування у податковому обліку.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено реальність здійснення спірних господарських операцій у цій частині, а відтак включення відповідних сум до складу витрат є безпідставним.
Відтак, підстави для скасування податкового повідомлення-рішення від 21.10.2024 № 1193400701 відсутні.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 08.01.2025 № 0011490701, суд звертає увагу на таке.
Як встановлено судом, вказане податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом на виконання рішення ДПС України за результатами адміністративного оскарження, яким первинні податкові повідомлення-рішення було скасовано частково, а в іншій частині залишено без змін, у зв`язку з чим відповідачем визначено суму податкових зобов`язань у скоригованому розмірі.
Отже, податкове повідомлення-рішення №0011490701 є похідним від висновків акта перевірки в частині, яка не була скасована за результатами адміністративного оскарження, та ґрунтується на тих самих встановлених контролюючим органом порушеннях.
При цьому, як встановлено судом, вказані висновки ґрунтуються на тих самих господарських операціях з фізичними особами-підприємцями, які були предметом дослідження суду при оцінці податкового повідомлення-рішення від 21.10.2024 №1193400701.
Суд зазначає, що правова оцінка відповідних господарських операцій вже надана при розгляді податкового повідомлення-рішення від 21.10.2024 №1193400701, у зв`язку з чим підстав для іншої оцінки тих самих обставин суд не вбачає.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення стали висновки контролюючого органу про неправомірне формування позивачем витрат за господарськими операціями з контрагентами, у тому числі щодо отримання консультаційних та інформаційних послуг, реальність яких, на думку відповідача, не підтверджена належними доказами.
Судом при розгляді даної справи встановлено, що надані позивачем первинні документи, зокрема акти виконаних робіт, не містять достатньої інформації щодо змісту наданих послуг, їх обсягу, способу виконання та результату, а також не дають можливості встановити фактичне здійснення відповідних господарських операцій.
При цьому позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували використання результатів таких послуг у господарській діяльності, їх економічну доцільність та безпосередній вплив на формування показників діяльності підприємства.
Суд враховує, що відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для цілей податкового обліку значення має саме факт здійснення господарської операції, який має підтверджуватись належними первинними документами, що відображають її зміст та обсяг.
Верховний Суд у своїй практиці, зокрема у постановах від 23.10.2020 у справі №815/2126/15 та від 25.03.2021 у справі №813/2781/17, зазначив, що для підтвердження реальності послуг нематеріального характеру необхідно встановити їх зміст, обсяг, результат та зв`язок з господарською діяльністю платника податків, а формальне документальне оформлення операцій без підтвердження їх фактичного здійснення не є підставою для формування податкового обліку.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено реальність здійснення спірних господарських операцій у частині, яка стала підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення №0011490701, а відтак відповідні суми витрат правомірно не враховані контролюючим органом при визначенні об`єкта оподаткування.
Доводи позивача про наявність первинних документів та необхідність отримання відповідних послуг судом до уваги не приймаються, оскільки вони не спростовують встановлених обставин щодо відсутності належного документального підтвердження фактичного здійснення господарських операцій.
Наведені позивачем доводи фактично зводяться до формального підтвердження господарських операцій, однак не спростовують встановлених судом обставин щодо відсутності їх реального характеру.
Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.01.2025 №0011490701 є правомірним, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).
Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.
Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України регламентовано, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із частиною другою статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України, представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI).
Так, відповідно до статті 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9).
Згідно з положеннями статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Частинами другою-третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За нормами частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 Кодексу).
Водночас у силу вимог частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, за нормами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За правилами частин сьомої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Системний аналіз указаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.
Судом встановлено, що між позивачем та Адвокатом 01.11.2024 укладено Договір про надання правничої допомоги. 
Відповідно до п. 5.2 Договору про надання правничої допомоги від 01.11.24 №01/11 розмір винагороди Адвоката встановлюється виходячи з обсягу фактично наданих Послуг. Вартість Послуг за даним Договором визначається згідно з розцінками на Послуги, вказаними в Додатку №1 до Договору, що є невід`ємною частиною цього Договору, та встановлюється сторонами в Акті приймання-передачі наданих Послуг. Додатково в Акті вказуються платежі (видатки), здійснені (понесені) Адвокатом в інтересах Клієнта для належного виконання умов цього Договору, включаючи (але не виключно): послуги експертів, спеціалістів, нотаріусів, перекладачів, судові, виконавчі збори, будь-які можливі збитки, мита та податки. Адвокат може надавати послуги Клієнту на регулярній основі. 
Згідно п. 5.3 Договору Грошова сума, вказана в п. 5.2 цього Договору (Винагорода Адвокату та платежі (видатки) здійснені (понесені) Бюро в інтересах Клієнта для належного виконання умов цього Договору), перераховується Клієнтом на рахунок Адвокату не пізніше 10 (десяти) календарних днів з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних послуг. 
Згідно розрахунку : 
Складення і подання документів правового характеру, зокрема: договорів, угод, контрактів 4 000 грн;
Аналіз документів, судової практики та підготовка правової позиції щодо способу захисту у адміністративному спорі 15 000 грн;
Складення і подання заяв по суті справи: позовної заяви, зустрічної позовної заяви - 20 000 грн;
Складення і подання заяв по суті справи: відзиву, відповіді на відзив від 19.08.2026 - 10 000 грн;
Складення і подання документів правового і процесуального характеру, зокрема: заяв, клопотань, додаткових пояснень (заява від 08.09.2026, пояснення від 09.02.2026) - 3 000 грн за годину (3 години);
Складення і подання документів правового і процесуального характеру, зокрема: запиту до відповідача 3000 грн;
Представництво Інтересів КЛІЄНТА адміністративній справі №320/5717/25 09.09.2025, 13.10.2025; 23.10.2025; 15.01.2026; 16.02.2026; 09.04.2026 (планується) (незалежно від того, чи відбулося судове засідання, розгляд справи чи ні (відкладено, знято з розгляду тощо) – неповна година судового засідання рахується як участь у судовому засіданні протягом години 4000 грн (14 годин). 
Загальна сума 117 000 грн.
У відповідності до положень статті 139 Кодексу, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
До заяви долучено копії таких документів: договір про надання правничої допомоги ; ордер на надання правової допомоги; копія посвідчення адвоката; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідач заперечуючи проти клопотання позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що ця справа не є складною, а тому розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, а також вказували, що доказів понесення витрат на правову допомогу не було додано. Також відповідач зазначив, що спірні правовідносини у цй справі стосувалися виключно надання оцінки правомірності дій контролюючого органу. При цьому, на думку відповідача, обсяг нормативного регулювання спірних правовідносин також не є значним та зводиться до статей Податкового кодексу та інших нормативно-правових актів.
Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу суд враховує: чи є достатньої складною дана справа; яка кількість епізодів правовідносин підлягала дослідженню та правовому аналізу; чи значний обсяг законодавства регулює правовідносини, що склалися; чи наявна та чи є усталеною практика розгляду судами подібних спорів; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу суд також ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, відповідно до яких при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Виходячи з обставин розгляду цієї справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, зважаючи на критерій розумності розміру витрат, а також з урахуванням того, що позовні вимоги слід задовольнити частково, суд доходить висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги є завищеним та підлягає зменшенню.
Суд резюмує, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, є 10 000,00 грн.
З огляду на викладене суд присуджує позивачеві 10 000,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 24 224,00 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.
Відтак, враховуючи розмір заявлених позовних вимог та обсяг їх задоволення судом за наслідком розгляду справи по суті, суд вказує про присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судових витрат по оплаті судового збору в сумі 92,80 грн.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 21.10.2024 № 1193390701.
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код 44116011; місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КХ ПРОДУКТ» (код ЄДРПОУ: 37175817, місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Костянтинівська, 64) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 92 (дев`яносто дві) грн 80 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 01 травня 2026 р.