Справа № 373/2954/25
Провадження № 2/373/247/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року       м. Переяслав
Переяславський міськрайонний суд Київської області у складі
головуючої судді Хасанової В.В., 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» Літовченко О.О. у вересні 2025 року звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором № 01.05.2024-100003208 від 02.05.2024 у загальному розмірі 34100,00 грн. Також просить стягнути понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 2422,40 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що 02.05.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі кредитний договір № 01.05.2024-100003208 шляхом пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) від 02.05.2024 та надсилання відповідачем відповіді про прийняття пропозиції (акцепт). Зазначене відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Позичальником під час укладення кредитного договору пройдено ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку, під час якого з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи.
Відповідно до умов договору відповідачці 02.05.2024 надано кредит в розмірі 11000,00 грн строком на 140 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 18.09.2024. 
Сторони договору погодили фіксовану незмінну процентну ставку у розмірі 1,0 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. 
Також умовами договору встановлено розмір комісії за надання кредиту, що становить 20 % від суми кредиту та дорівнює 2200,00 грн. Комісія за надання кредиту нараховується та обліковується в день видачі кредиту та сплачується відповідно до графіку платежів за кредитом. 
За кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання відповідно до умов договору нараховується неустойка у розмірі 110,00 грн незалежно від суми не виконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до п. 3.1 договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісії.
Пунктом 4.1 Договору врегульовано надання кредиту на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4731-21ХХ-ХХХХ-4856.
Таким чином, відповідачка уклавши 02.05.2024 з позивачем кредитний договір № 01.05.2024-100003208, взяла на себе обов`язок повернути позивачу кредит, відсотки за кредитним договором та комісію у строки та в розмірах, встановлених умовами договору. 
Проте, всупереч вимог договору позичальник належним чином не виконала взяті на себе договірні зобов`язання, на погашення заборгованості за кредитом не сплатила жодного платежу. Станом на дату подання позову до суду заборгованість відповідачки перед ТОВ «Споживчий центр» складає 34100,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 11000,00 грн; заборгованість по процентам – 15400,00 грн; заборгованість по комісії – 2200,00 грн; заборгованість по неустойці – 5500,00 грн.
Щодо правомірності нарахування неустойки, представник позивача зазначила, що п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», виключено відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Тому на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Кредитний договір з відповідачкою був укладений після набрання чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду на те, що Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування.
Ухвалою від 03.10.2025 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та роз`яснено право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні. 
Ухвалу суду про відкриття провадження у справі направлено відповідачці за адресою реєстрації, яку вона отримала 18.10.2025, що підтверджено рекомендованим повідомленням в матеріалах справи. 
05.11.2025 від представника відповідачки Демківа Б.М. надійшов відзив на позов. Послався на те, що в даній справі підлягає застосуванню п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо стягнення з відповідачки неустойки у розмірі 5500,00 грн. Враховуючи, що відповідачці встановлено щомісячну плату за послуги кредитної установи, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались відповідачці частіше одного разу на місяць, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за додатковою комісією є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги викладене вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки загальної суми заборгованості за договором позики у розмірі 34100,00 грн є повністю необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
12.11.2025 від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив. Зазначив, що саме відповідачкою було ініційовано укладення договору на зазначених нею умовах, про що вона оформила заявку на сайті ТОВ «Споживчий центр». Враховуючи, що позивачем умови договору були виконані та надано у розпорядження відповідачки кредитні кошти, проте вона порушила умови договору щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів передбачених договором, а тому у позивача наявні всі правові підстави для стягнення заборгованості за кредитом у заявленому розмірі, що відповідає вимогам законодавства.
Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, суд розглянув справу на підставі письмових матеріалів, поданих позивачем, як передбачено ч. 5 ст. 279 ЦПК України.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.
Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою ОСОБА_1 02.05.2024 було укладено електронний кредитний договір № 01.05.2024-100003208, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) розміщеної на вебсайті ТОВ «Споживчий центр» у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; заявки сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання нею конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода).
Відповідно до кредитного договору № 01.05.2024-100003208 від 02.05.2024 кредитодавець ТОВ «Споживчий центр» надав позичальнику ОСОБА_1 кредит на суму 11000,00 грн строком – 140 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту – 18.09.2024. 
Сторони договору погодили фіксовану незмінну процентну ставку у розмірі 1,0 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. 
Договором встановлено розмір комісії за надання кредиту, економічна сутність якої плата за надання кредиту, що становить 20 % від суми кредиту та дорівнює 2200,00 грн. Комісія за надання кредиту нараховується та обліковується в день видачі кредиту та сплачується відповідно до графіку платежів за кредитом. 
Умовами договору встановлено порядок повернення кредиту відповідно до графіку платежів, який є невід`ємною частиною договору.
Також договором погоджено сплату неустойки у розмірі 110,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми не виконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до п. 10.1 пропозиції на укладення кредитного договору зазначений договір набирає чинності з дати отримання кредитодавцем у інформаційній системі від позичальника відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником від кредитодавця на номер телефону позичальника, вказаний при реєстрації у інформаційній системі кредитодавця.
Відповідно до Розділу 3 Договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах встановлених Договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію. 
Згідно з п. 2.1 Договору електронний кредитний договір, частиною якого є пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Договором (п. 4.1) передбачено надання кредиту на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4731-21ХХ-ХХХХ-4856.
Судом встановлено, що відповідачкою документи, які складають кредитний договір, були підписані за допомогою одноразового ідентифікатора Е213, який було надіслано їй смс-повідомленням на номер телефону НОМЕР_1 зазначений нею як фінансовий.
Квитанцією АТ КБ «Приватбанк», який надає ТОВ «Споживчий центр» фінансові послуги з прийому та відправлення платежів за допомогою системи LiqPay, а також забезпечує технологічне обслуговування з прийому платежів та перерахування грошових коштів за розпорядженням ТОВ «Споживчий центр» на банківські картки платників на підставі договору № 4507 від 01.11.2020 встановлено, що відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 02.05.2024 00:30 на суму 11000,00 грн, номер картки НОМЕР_2 *56, ID операції – 2456866036, призначення платежу: видача за договором кредиту № 01.05.2024-100003208.
Позивачем також надано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 01.05.2024-100003208 від 02.05.2024 позичальника  ОСОБА_1 за період з 02.05.2024 по 18.09.2024, яка складає 34100,00 грн, з яких: заборгованість за основним боргом – 11000,00 грн; заборгованість по процентам – 15400,00 грн; заборгованість по комісії за надання кредиту – 2200,00 грн; заборгованість по неустойці – 5500,00 грн.
Відповідно до копії Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10741020000038148 від 11.11.2010 ТОВ «Споживчий центр» (код ЄДРПОУ 37356833) здійснює економічну діяльність з інших видів кредитування (основний) (код 64.92).
Судом встановлено, що між сторонами існує спір, що виник з договірних правовідносин, які регулюються нормами цивільного права про зобов`язання та договір, а також спеціальним Законом України «Про споживче кредитування».
Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема договори та інші правочини.
Відповідно до положень ст. 12 та ч. 1 ст. 13 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, добросовісно та розумно, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Зі змісту частин 2, 3 ст. 13 ЦК України слідує, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Не допускається зловживання правом у будь-якій формі.
За нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 1, ч. 2 ст. 631 ЦК України). 
Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицією укласти договір (офертою) є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться.
За змістом ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції (акцептом), якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до положень викладених у ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами. Моментом його підписання є використання електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до п. 6 ст. 3 цього Закону підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 («Позика»), якщо інше не встановлено параграфом 2 («Кредит») і не випливає із суті кредитного договору.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Згідно положень ч. 1 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксована або змінювана. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору.
За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність (ч. 1 ст. 536 ЦК України).
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом 
Наведені вище положення цивільного законодавства у своєму взаємозв`язку дають підстави для висновку, що істотними (необхідними) умовами кредитного договору є предмет – грошові кошти (кредит), проценти за користування кредитом та строк, на який надається кредит. Умови щодо суми кредиту та розміру процентів становлять основне грошове зобов`язання у кредитному договорі, яке має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. 
Кредитний договір може містити й інші умови, які випливають з його змісту та не суперечать закону, зокрема умови щодо відповідальності сторін, зміни процентної ставки під час строку кредитування, надання кредитодавцем додаткових та супутніх послуг, припинення кредитування, розірвання договору тощо. 
Судом встановлено, що основним видом економічної діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» є надання послуг з інших видів кредитування, що підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань номер запису 10741020000038148 від 11.11.2010.
01.05.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитний договір № 01.05.2024-100003208.
Позичальник за допомогою інструменту ідентифікації системи BankID Національного банку пройшла автентифікацію, ідентифікацію та верифікацію як фізична особа відповідно до законодавства.
Встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора Е213, який було надіслано у SMS-повідомленні на номер телефону, що був зазначений нею як фінансовий 099-226-86-76.
Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або SMS-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Відтак, між відповідачкою та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано договір відповідачкою одноразовим ідентифікатором, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладення між сторонами правочину.
Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір був укладений та підписаний в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами ст. 6, 627 ЦК України та ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Товариство належним чином виконало свої договірні зобов`язання, перерахувавши за допомогою системи LiqPay на картковий рахунок відповідачки, номер якого зазначений нею у кредитному договорі (заявці), суму позики, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк». 
Суду надано в електронній формі роздруківку тексту заявки кредитного договору № 01.05.2025-100003208 (кредитної лінії), відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 01.05.2025-100003208 (кредитної лінії) підписані одноразовим ідентифікатором, які містять номер особистого електронного платіжного засобу відповідачки 4731-21XX-XXXX-4856. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідачка зазначила самостійно в системі.
Відповідно до норм статті 46 Закону України «Про платіжні послуги» виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників; надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією. У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг утримувача має право: зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного утримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; не уточнювати номер рахунку та/або код утримувача. У такому разі надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення. Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась.
У зв`язку з наведеним, квитанція АТ КБ «Приватбанк» про перерахування коштів кредиту за допомогою системи LiqPay, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Заперечуючи проти позову, відповідачка не оспорювала факт укладення нею вказаного договору в електронній формі, отримання кредиту, а також не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження виконання нею зобов`язань за договором у повному обсязі.
Суд відхиляє посилання відповідачки на безпідставність нарахування ТОВ «Споживчий центр» комісії за надання кредиту у розмірі 2200,00 грн, оскільки можливість визначення умовами договору такого платежу прямо передбачена Законом України «Про споживче кредитування». Нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 2200,00 грн передбачено кредитним договором № 01.05.2024-100003208 від 02.05.2024 і такий платіж є обов`язковим для відповідачки. Фактично відповідачка послалась на несправедливість визначених у договорі положень щодо встановлення зобов`язань про сплату комісії. Разом з тим, вона не зверталась до суду із вимогами про визнання їх недійсними, та, користуючись кредитом висловила відповідні заперечення лише після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості.
Таким чином, позивачем доведено належними та допустимими доказами у контексті вище перелічених норм законодавства щодо виникнення між позивачем та відповідачкою зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених позивачем, надано докази щодо відсоткової ставки за користування кредитними коштами, розміру комісії за надання кредиту, а також строків їх повернення. 
Судом встановлено, що заборгованість відповідачки визначена позивачем за кредитним договором за період з 02.05.2024 по 18.09.2024. 
Що стосується розміру заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідачки, суд зазначає наступне. 
Оскільки відповідачка ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання за договором та не повернула кредитні кошти протягом строку, на який було надано кредит, тому з неї на користь позивача підлягає стягненню сума неповернутого кредиту у розмірі 11000,00 грн; комісія за надання кредиту у розмірі 2200,00 грн, а також проценти, як плата за користування кредитом, за період з 02.05.2024 по 18.09.2024 у розмірі 15400,00 грн (11000,00 грн х 1,00 % х 140 днів). 
Щодо нарахованої неустойки у розмірі 5500,00 грн, суд враховує положення Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 18 та передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Суд не може погодитися з аргументами позивача про те, що норми Цивільного кодексу України в питанні нарахування неустойки є загальними та поступаються в пріоритеті застосуванню норм спеціального законодавства Закону України «Про споживче кредитування», оскільки за змістом ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України.
Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.
Так основним регулятором договірних відносин є Цивільний кодекс України, а не окремі закони, що вбачається з аналізу висновків постанови Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц.
Водночас, як зазначає позивач у даній справі, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені ч. 2 ст. 3 цього Закону.
З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», про які вказує позивач, так і п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вбачається, що відповідні положення ЗУ «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування неустойки під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняття ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.06.2021 у справі № № 334/3161/17, невідповідність окремих положень спеціального закону положенням кодексу не може бути усунено шляхом застосування правила, за яким із прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акту (його окремі положення), який був чинним раніше. Кодекс є основним актом цивільного законодавства, тому будь-які зміни в регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого кодексом. Суб`єкт законодавчої ініціативи зобов`язаний разом із законопроєктом про інакше регулювання цивільних відносин подати проєкт про внесення відповідних змін до ЦК. Якщо ж ЦК не змінився, колізійний принцип lex posterior derogat priori, за яким пізніший закон скасовує попередній, не застосовується. Норма ЦК превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнювальні положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України. Якщо Цивільний кодекс України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми Цивільного кодексу України.
Таким чином, суд доходить висновку про відмову в задоволенні вимог в частині стягнення з відповідачки неустойки у розмірі 5500,00 грн.
З огляду на вищевикладене загальна сума заборгованості за кредитним договором № 01.05.2024-100003208 від 02.05.2024, яка стягується судом з відповідачки на користь позивача, складає 28600,00 грн, з яких: сума неповернутого кредиту у розмірі 11000,00 грн; проценти, як плата за користування кредитом, у розмірі 15400,00 грн; комісія за надання кредиту у розмірі 2200,00 грн.
За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір 2422,40 грн, у розмірі визначеному у ст. 4 Закону України «Про судовий збір». 
Позивачем визначено ціну позову сумою стягнення 34100,00 грн. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги частково на суму 28600,00 грн, що становить 83,87 % від ціни позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2031,67 грн (2422,40 грн х 83,87 %).
Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 01.05.2024-100003208 від 02.05.2024 в розмірі 28600 (двадцять вісім тисяч шістсот) грн 00 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір в розмірі 2031 (дві тисячі тридцять одну) грн 67 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повні найменування сторін та інших учасників справи:
позивач ? Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 133А, м. Київ, 01032,
відповідачка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя        В.В. Хасанова