ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 752/22561/23
провадження № 61-14872св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Литвинова Олексія Ренальдовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж. І., та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 січня 2017 року він склав розписку, за умовами якої він отримав від ОСОБА_2 кошти у розмірі 50 000,00 дол. США для подальшої їх передачі за розв`язання питання щодо підписання оренди земельної ділянки.
Заочним рішеннямДніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі № 757/9642/20-ц задоволено позов ОСОБА_2 до нього про стягнення грошових коштів та стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США та 10 510,00 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Вказував на те, що зазначене судове рішення він наразі оскаржує в апеляційному порядку.
Зазначав, що на його думку, вказана розписка є удаваним правочином та укладена для приховання договору доручення. Зі змісту розписки слідує, що існували певні домовленості по розв`язанню питання підписання договору оренди земельної ділянки в інтересах ОСОБА_2 за рахунок останнього. Кошти за вирішення цього питання ОСОБА_2 мав передати через нього третій особі. Він умови розписки виконав, гроші були передані, але з невідомих йому причин питання не було вирішено. Вказаний факт зафіксовано у змісті розписки, оригінал якої знаходиться у ОСОБА_2 . Розписка не містить з боку ОСОБА_2 жодних зауважень, які б спростовували факт виконання ним умов розписки щодо передачі коштів третій особі. Зміст розписки достовірно вказує на те, що 29 січня 2017 року ним була складена розписка для приховання фактично укладеного між ним та відповідачем договору доручення. Останній ініціював оформлення доручення як розписку за власні кошти.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив судвизнати договір позики, оформлений розпискою від 29 січня 2017 року між ним та відповідачем, удаваним правочином.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, щорозписка від 29 січня 2017 року, складена позивачем, не містить ознак, притаманних договору займу або договору доручення. З цієї розписки вбачається, що відповідач передав позивачу грошові кошти в сумі 50 000 дол. США для вирішення питання про укладання договору оренди земельної ділянки, тобто позивач отримав грошові кошти для вчинення протиправних дій в сфері орендних відносин землі, оскільки порядок передачі землі в оренду встановлений Земельним кодексом України. Тобто під час розгляду справи, встановлено, що правочин, який насправді вчинено його сторонами, суперечить закону, а тому суд дійшов висновку, що укладений між сторонами 29 січня 2017 року правочин є нікчемним. 

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року змінено в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, щосуд першої інстанції ухвалив рішення на підставі припущень, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що дії відповідача щодо передачі позивачу грошових коштів в сумі 50 000,00 дол. США для вирішення питання про укладання договору оренди земельної ділянки є протиправними, а норми чинного законодавства не містять положень, які б визначали такі дії як незаконні. Суд першої інстанції не зазначив, у чому саме полягає порушення порядку передачі земельної ділянки в оренду. Зазначене питання судом першої інстанції не досліджувалося, а зроблені ним висновки ґрунтуються виключно на припущеннях. Суд першої інстанції не послався на жодну норму законодавства, яка б визначала правочин як нікчемний, що свідчить про відсутність правових підстав для такого висновку.

Апеляційний суд виходив із того, що з аналізу тексту розписки вбачається, що вона оформлена після фактичного вчинення дій, про які сторони домовлялися, тобто не відображає момент доручення, а лише фіксує вже виконані дії. Таким чином, хоча з тексту розписки можна вбачити наявність правовідносин, які за формою нагадують доручення, фактична воля сторін і характер правочину не відповідають ознакам договору доручення.Розписка містить усі істотні умови, характерні для договору позики, і засвідчує саме зобов`язання позики.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач не довів, що розписка була укладена з метою приховання саме договору доручення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Литвинов О. Р.подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та не врахував преюдиційний характер постанови Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 757/9642/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 29 січня 2017 року, якою встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які характерні для договору доручення, оскільки обставини, встановлені ним, не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) та у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18), від 07 вересня 2022 року у справі № 305/1126/18 (провадження № 61-6621св22), від 11 січня 2024 року у справі № 541/1530/21 (провадження № 61-8604св23), від 07 серпня 2024 року у справі № 537/2060/22 (провадження № 61-6708св24); суд не дослідив зібрані у справі докази.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 січня 2017 року ОСОБА_1 склав розписку наступного змісту: 

«Я, ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Дарницьким РВ ГУМВС України в м. Києві 14 листопада 2006 року, отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США, для подальшої передачі цих коштів за вирішення питання підписання оренди земельної ділянки. Гроші були передані, але з невідомих мені причин питання не було вирішено. Так як гроші я брав під свою відповідальність, то вважаю борг своїм та зобов`язуюся повернути гроші в повному обсязі до 01 червня 2017 року».

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі № 757/9642/20-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 29 січня 2017 року у розмірі 50 000,00 дол. США та судові витрати.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Литвинова О. Р. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав, що передбачено частиною 1 статті 2 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати договір позики, оформлений розпискою від 29 січня 2017 року між ним та відповідачем, удаваним правочином.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 27 грудня 2023 року у справі № 584/497/22 (провадження № 61-13989св23), від 25 жовтня 2024 року у справі № 190/867/22 (провадження № 61-15554св23), від 16 квітня 2025 року у справі № 523/2697/21 (провадження № 61-1226св25), від 28 квітня 2025 року у справі № 585/1947/22 (провадження № 61-808св25), від 09 липня 2025 року у справі № 205/5788/20 (провадження № 61-15256св23) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20). Така судова практика є сталою й незмінною.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зі змісту розписки вбачається передання позивачем відповідачу грошових коштів з метою вирішення питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки. Суд розцінив такі дії як протиправні у сфері орендних правовідносин та зазначив, що розписка свідчить про передачу коштів для явно незаконних цілей. На цій підставі він визнав відповідний правочин нікчемним та залишив позов без задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі припущень, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що зазначені дії є протиправними, а норми чинного законодавства не містять положень, які б визначали такі дії як незаконні. Суд першої інстанції не зазначив, у чому саме полягає порушення порядку передачі земельної ділянки в оренду. Зазначене питання судом першої інстанції не досліджувалося, а зроблені ним висновки ґрунтуються виключно на припущеннях.

Суд першої інстанції не послався на норму законодавства, яка б визначала вказаний правочин як нікчемний, що свідчить про відсутність правових підстав для такого висновку.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд не врахував таке.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375-378 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач просив врахувати, що постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі № 757/9642/20-ц у справі № 757/9642/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 29 січня 2017 року, та ухвалено нове рішення суду, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено. Вказана постанова апеляційного суду у справі № 757/9642/20 має преюдиційне значення у цій справі.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

Верховний Суд враховує, що із відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 757/9642/20-цапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення суду. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 29 січня 2017 року, апеляційний суд у справі № 757/9642/20-ц виходив із того, що розписка від 29 січня 2017 року містить чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному ОСОБА_1 , що вимагається положеннями статті 1003 ЦК України. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли правовідносини, що випливають із договору доручення.Доказів укладення між сторонами договору позики матеріали справи не містять.

Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Отже, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанови Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 15 листопада 2023 року у справі № 753/7014/20).

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо скасування постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року та заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі № 757/9642/20 і в судовому рішенні відповідних висновків не зазначив, що є порушенням пункту 3 частини четвертої статті 265, підпункту в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Литвинова Олексія Ренальдовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк