Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710 	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 
01.07.2026 р. справа №520/10945/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про: 1) визнання протиправними бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області код ЄДРПОУ 40108599 (п.і. 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 13) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30 вересня 2021 року по 19 січня 2023 року, у сумі 9408 (дев`ять тисяч чотириста вісім) грн. 52 коп.; 2) зобов`язання Головне управління національної поліції в Харківській області код ЄДРПОУ 40108599 (п.і. 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 13) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30 вересня 2021 року по 19 січня 2023 року, у сумі 9408 (дев`ять тисяч чотириста вісім) грн. 52 коп.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що з боку суб`єкта владних повноважень мала місце затримка в остаточному повному розрахунку при звільненні, який проведено лише 15.04.2026р. у сумі 4.563,12 грн (на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026р. у справі №520/25714/25), у зв`язку із чим має бути виплачений середній заробіток за час такої затримки.
Відповідач з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що після внесення змін до статті 117 КЗпП України Законом №2352-ІХ відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні обмежується шістьма місяцями, а його розмір має визначатися з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. На думку відповідача, у даному випадку розмір невиплаченої суми, яку було донараховано та виплачено на виконання судового рішення, є незначним порівняно із загальним обсягом виплат, здійснених при звільненні, тому стягнення заявленої позивачем суми середнього заробітку призведе до неспівмірної відповідальності роботодавця та безпідставного збагачення позивача. 
Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник проходив службу в органах Національної поліції України, зокрема у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області, у період з 07.11.2015р. по 30.09.2021р.; відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 29.09.2021р. №71о/с дск «По особовому складу» старшого оперуповноваженого ОСОБА_1 звільнено зі служби за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015р. №580-VIII (за власним бажанням) з 30.09.2021р.
Отже, датою припинення публічної служби заявника є 30.09.2021р.
За правовою позицією сторони позивача, після звільнення зі служби у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області було виявлено порушення права на повну оплату праці в частині ненарахування та невиплати окремих складових грошового забезпечення за період проходження публічної служби, зокрема, ненарахування індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.
У зв`язку із зазначеним заявником у судовому порядку було ініційовано спір у справі №520/25714/25.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026р. по справі №520/25714/25 було визнано протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (03 дні) за 2015 рік та індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017. Зобов`язано Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (03 дні) за 2015 рік та індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017, з урахуванням раніше виплачених сум. 
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026р. у справі №520/25714/25 на користь заявника 15.04.2026р. проведено платежі у сумі: 1.428,11 грн (компенсація за невикористану частину щорічної відпустки (3 дні) за 2015 рік) та 3.375,17 грн (індексація грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017), всього 4.803,28 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто (4.563,12 грн до виплати з утриманням 5% військового збору на картковий рахунок; т.з. арифметична величина - нетто), що підтверджується листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.04.2026р. №194362-2026 та платіжними інструкціями №405 і №408 від 10.04.2026р.
Загальна сума нарахувань, проведених суб`єктом владних повноважень на виконання вказаного рішення суду, склала - 4.803,28 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто.
Згідно з листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.05.2026р. №158373-2026 розмір грошової суми, нарахованої суб`єктом владних повноважень під час звільнення заявника з публічної служби, склав: за вересень 2021р. - 15.773,98 грн (посадовий оклад 2.600,00 грн; оклад за спеціальним званням 2.000,00 грн; надбавка за стаж служби 1.840,00 грн; надбавка за специфічні умови проходження служби 2.898,00 грн; надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 390,00 грн; премія 4.553,19 грн; доплата за роботу в нічний час 65,39 грн; індексація 1.427,40 грн), за жовтень 2021р. - 15.931,01 грн (компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за фактично відпрацьований час у 2021 році 8.568,71 грн; доплата за роботу в нічний час 62,05 грн; частково одноразова грошова допомога при звільненні 7.300,25 грн), за листопад 2021р. - 70.246,40 грн (залишок одноразової грошової допомоги при звільненні); всього 101.951,39 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто.
Згідно з довідкою про доходи Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.04.2026р. №610 та довідкою від 13.05.2026р. №757 розмір грошового забезпечення заявника за два повні календарні місяці, що передували події звільнення з публічної служби, склав: липень 2021р. - 14.346,62 грн, серпень 2021р. - 14.346,56 грн, всього 28.693,18 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто. Розмір середньоденного грошового забезпечення заявника, обчисленого діленням загальної суми нарахувань за указані два місяці на 62 календарні дні, дорівнював - 462,79 грн.
Суд відзначає, що показник середньоденного грошового забезпечення заявника був обчислений за алгоритмом розрахунків - "брутто" (тобто до нарахування без утримання податків (зборів)).
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Частиною 1 ст.43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю і ці відносини у сфері проходження людиною публічної служби в органах Національної поліції України унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. №260; далі за текстом - Порядок №260).
Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки", Закону України від 03.07.1991р. №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах Національної поліції України.
Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження служби в органах Національної поліції України не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку з поліцейськими при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 КЗпП України.
Положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).
Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично значимих факторів як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні за правилами ієрархічності та часу формулювання.
Отже, складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця; 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільненні, котра включає проміжок часу від наступної за звільненням календарної дати до попередньої календарної дати перед здійсненням остаточного розрахунку.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк служба заявника була припинена - 30.09.2021р., у той час як остаточний платіж за рішенням суду у справі №520/25714/25 був проведений суб`єктом владних повноважень лише 15.04.2026р.
При цьому, спір у зазначеній справі вирішено на користь позивача, що відповідно до ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю України є підставою для застосування запровадженої цією статтею міри юридичної відповідальності.
Суд наголошує, що і вимога про стягнення компенсації втрати частини доходу від несвоєчасної виплати заробітної плати (грошового забезпечення), і вимога про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з ч.5 ст.122 КАС України до набрання чинності ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ могла бути заявлена протягом 1 місяця від настання події фактичної виплати будь-якої грошової суми, котра кваліфікується як частина заробітної плати (грошового забезпечення, тобто винагороди за виконану роботу (оплату праці/служби).
Згідно зі ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ з урахуванням ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05) максимальний строк заявлення таких вимог до суду після припинення проходження публічним службовцем публічної служби може бути збільшений до 3 місяців від дати проведення платежу.
У спірних правовідносинах склад правопорушення за ознаками ст.117 Кодексу законів про працю України припинив фізичне існування - 15.04.2026р. із настанням події виплати заявникові платежу на виконання рішення суду у справі №520/25714/25.
Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.
Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом - Порядок №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
За правилами п.9, п.20 розділу І Порядку №260 в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення поліцейського бере участь така величина як календарний день місяця.
Згідно з п.3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п.4 цього Порядку.
За змістом п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.
З наведених норм права чітко слідує, що алгоритм обчислення середньоденного грошового забезпечення повинен оперувати саме нарахованими сумами (тобто до утримання податків (зборів); т.з. арифметичною величиною - брутто), а не отриманими на банківський рахунок сумами (тобто з утриманням податків (зборів); т.з. арифметичною величиною - нетто), позаяк протилежний підхід (із використанням сум, отриманих колишнім публічним службовцем після утримання податків і зборів) суперечить принципу юридичної визначеності як невід`ємного складового елемента запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права; усі розрахункові величини повинні мати однакову правову природу.
Суд встановив, що за період липень - серпень 2021р. (два повні календарні місяці, що передували події звільнення) суб`єктом владних повноважень не нараховувались одноразові виплати матеріального характеру у розумінні п.4 Порядку №100, а тому всі складові нарахованого за цей період грошового забезпечення є щомісячними і підлягають врахуванню при обчисленні середньоденного грошового забезпечення заявника.
Суд підсумовує, що публічна служба заявника була припинена - 30.09.2021р., виплата боргу була проведена - 15.04.2026р.; тривалість затримки до 18.07.2022р. складає - 291 день; згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ з 19.07.2022р. оплаті підлягає період у 6 місяців, що у звичайній хронологічній послідовності обчислення течії (плину) часу складає (19.07.2022р.-19.01.2023р.) 184 дні; загальна сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу, що виплачена на виконання рішення суду у справі №520/25714/25, склала - 4.803,28 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто; розмір грошової суми, виплаченої суб`єктом владних повноважень під час звільнення заявника з публічної служби, склав - 101.951,39 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто; загальна сума належних позивачу виплат при звільненні складає - 106.754,67 грн до нарахування без утримання податків (зборів); т.з. арифметична величина - брутто (101.951,39 грн + 4.803,28 грн); співвідношення між сумою недоплати та загальною сумою належних позивачу виплат при звільненні складає - "4,5%"; розмір середньоденного грошового забезпечення заявника дорівнює - 462,79 грн; максимальний розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період до 18.07.2022р. не може перевищувати - 134.671,89грн, максимальний розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. не може перевищувати - 85.153,36 грн (462,79 грн х 184 дні).
Інший механізм обчислення загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у випадку коли добуток співвідношення обчислюється із використанням суми грошового забезпечення, отриманого колишнім публічним службовцем вже після припинення публічної служби; тобто грошового забезпечення до виплати з утриманням податків (зборів); т.з. арифметичної величини - нетто, як на цьому наполягає сторона позивача та сторона відповідача) суперечить принципу юридичної визначеності як невід`ємного складового елемента запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права, позаяк арифметичний показник середньоденного грошового забезпечення завжди обчислюється до нарахування без утримання податків (зборів) (тобто за алгоритмом обчислення брутто), а усі розрахункові величини повинні мати однакову правову природу.
Окремо суд зауважує, що у межах спірних правовідносин ст.ст.47, 116 та 117 Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню з урахуванням п.2 Глави ХІХ Кодексу законів про працю України, де указано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Згідно з ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
У розумінні ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими обставини початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022р.
При відправленні правосуддя у цій справі, суд зважає на сформульовані Верховним Судом у постанові від 19.03.2024р. по справі №340/11/23 ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої (у тому числі і за рахунок належної фінансової мотивації публічних службовців, котрі здійснюють збройний опір ворогу) і тому вважає, що усі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.
У ході розгляду справи суб`єкт владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 КАС України не довів існування підстав для висновку про те, що у межах спірних правовідносин склад правопорушення за ст.117 Кодексу законів про працю України виник саме унаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не нарахував та не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України, тобто вчинив управлінське волевиявлення у формі бездіяльності, котра не має розумного виправдання дією факторів нездоланної та непереборної сили, а тому підлягає визнанню протиправною.
За правовою позицією постанов Верховного Суду від 23.12.2020р. по справі №825/1732/17 та від 14.04.2021р. №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 18.07.2022р. слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таке тлумачення суті міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України цілком корелюється із правовими позиціями, сформульованими у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17.
За таких обставин суд виходить із того, що до кола факторів, котрі мають юридичне значення для визначення розміру відповідальності за змістом ст.117 Кодексу законів про працю України, слід віднести як власну поведінку робітника (публічного службовця) відносно належного опікування особистими інтересами, так і шкідливі наслідки управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу проведення платежу по оплаті праці не у повному обсязі.
Проте, з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права суд доходить до переконання про те, що згадана законодавцем у приписах ст.117 Кодексу законів про працю України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні спрямована на/призначена для відновлення суб”єктивного права приватної особи - найманого робітника на своєчасне отримання винагороди за вже виконану роботу, а не на безпідставне збагачення людини безвідносно до реального виконання функції за наймом, а відтак не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати, позаяк протилежне суперечить такій засаді правопорядку як справедливість.
До того ж суд вважає, що приписи ст.8 Конституції України виключають ймовірність легального отримання особою будь-яких безпідставних вигод у результаті вчинків, котрі охоплюються судовою доктриною "неприпустимості використання права на зло".
Протилежне тлумачення змісту норм ст.117 КЗпП України у даному конкретному суд вважає явно та очевидно неспівмірним і несправедливим набуттям приватною особою у власність активів від Держави, котре виходить поза межі змісту, характеру і наслідків реального діяння органу публічної адміністрації та поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього публічного службовця.
Окремо суд зауважує, що у межах спірних правовідносин ст.ст.47, 116 та 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягають застосуванню з урахуванням п.2 Глави ХІХ Кодексу законів про працю України, де указано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Згідно з ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ХІ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
У розумінні ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими обставини початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022р.
Відтак, суд вважає, що з 19.07.2022р. у контексті застосування ст.ст.47, 116, 117 Кодексу законів про працю України спеціальною нормою права є ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ХІ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", обставину збройної агресії ворога слід кваліфікувати у якості обставини непереборної сили, котра зумовила виникнення у суб"єкта владних повноважень безальтернативного обов"язку спрямування усіх публічних фінансових ресурсів на виплати у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 особам, котрі ціною власного життя та здоров"я забезпечують щоденне існування Держави Україна.
При відправленні правосуддя у цій справі, суд зважає на сформульовані Верховним Судом у постанові від 19.03.2024р. по справі №340/11/23 ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої (у тому числі і за рахунок належної фінансової мотивації публічних службовців, котрі здійснюють збройний опір ворогу у спосіб отримання платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) і тому вважає, що усі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності як за ст.117 Кодексу законів про працю України до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, так і за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі №306/2708/23 (провадження №14-84цс25), відповідно до якої, з урахуванням висновків Конституційний Суд України, до правовідносин, що виникли до набрання чинності Законом України №2352-ІХ та продовжилися після 19.07.2022, застосовуються положення статті 117 КЗпП України у редакції, чинній після внесення змін, із обмеженням періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями. 
Виходячи з наведеного, позивач визначив період затримки розрахунку з 30.09.2021 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.01.2023, загальною тривалістю 475 днів, однак заявив вимоги про стягнення середнього заробітку лише за шість місяців, що відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду. 
Враховуючи наведене та приписи частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає спір у межах заявлених позовних вимог, а саме щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 прийшла до висновку про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23 зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
При цьому, у справі № 489/6074/23 розрахунки середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку здійснювались із врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 вважала справедливим підходом розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку враховуючи відсоткове співвідношення суми заборгованості від загального розміру належних при звільненні виплат та зменшення відшкодування до суми, співмірної з порушенням.
Так, позивачу у процедурі звільнення було нараховано 101.951,39 грн грошового забезпечення та виплат без утримання податків (зборів) (тобто т.з. арифметична величина - брутто), передбачених при звільненні з публічної служби.
При цьому, загальна сума належних позивачу виплат при звільненні мала становити 106.754,67 грн до нарахування без утримання податків (зборів) (т.з. арифметична величина - брутто; (101.951,39 грн + 4.803,28 грн заборгованості з грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення суду у справі №520/25714/25)).
Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні - 4.803,28 грн у відсотковому виразі дорівнює - "4,5%" від 106.754,67 грн.
Виходячи з того, що середній заробіток за 291 день затримки виплати грошового забезпечення (462,79 грн х 291 днів) склав 134.671,89грн, то 4,50% (співвідношення суми заборгованості до загального розміру належних при звільненні виплат) від 134.671,89грн складає - 6.060,24грн.
Виходячи з того, що середній заробіток за 184 дні затримки виплати грошового забезпечення (462,79 грн х 184 днів) склав 85.153,36грн, то 4,50% (співвідношення суми заборгованості до загального розміру належних при звільненні виплат) від 85.153,36 грн складає - 3.831,90 грн.
Окремо суд зважає, що у межах спірних правовідносин суд не знаходить підстав для урахування у якості окремого фактору, який дозволяє суду у межах спірних правовідносин застосувати інший, а не саме указаний показник арифметичного співвідношення загальної належної заявнику суми винагороди на службу до суми боргу (недоплати) - факт невиправданого дією факторів нездоланного і непереборного характеру звернення заявника до суду із позовом про належну оплату винагороди за службу у істотному часовому віддаленні від події припинення проходження публічної служби поєднаний із невикористанням механізму отримання відомостей про оплату власної праці у порядку Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації".
Також окремо суд зважає, що у межах спірних правовідносин суд не знаходить підстав для урахування у якості окремого фактору, який дозволяє суду у межах спірних правовідносин застосувати саме інший, а не саме указаний показник арифметичного співвідношення загальної належної заявнику суми винагороди на службу до суми боргу (недоплати) - факт відсутності будь-яких майнових втрат заявника від вчинення суб`єктом владних повноважень протиправного діяння у вигляді недотримання приписів ст.ст.47, 116 Кодексу законів про працю України у зв`язку із реалізацією механізму компенсації за Законом України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Стосовно запропонованого відповідачем у відзиві на позов альтернативного варіанту обчислення розміру середнього заробітку через застосування облікової ставки Національного банку України (15,5% річних) до суми боргу (4.563,12 грн х 15,5% / 365 днів х 184 дні = 356,96 грн), суд зазначає, що зазначений підхід стосується ймовірної оцінки розміру майнових втрат працівника як одного з допоміжних факторів, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, а не самостійного механізму обчислення розміру компенсації за ст.117 КЗпП України. Базовим механізмом обчислення є саме застосування відсоткового співвідношення суми заборгованості до загального розміру належних при звільненні виплат і подальшого зменшення обчисленого за Порядком №100 розміру середнього заробітку до співмірної з порушенням суми, що і застосовано судом у даній справі.
Отже, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не нарахував та не виплатив середній заробіток у сумі - 9.892,14грн. за період затримки до 18.07.2022р. та у сумі - 3.831,90 грн за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період 01.10.2021р. - 14.04.2026р.
Суд вважає саме такий розмір компенсації справедливою мірою майнової відповідальності суб`єкта владних повноважень з урахуванням усіх факторів триваючої з 24.02.2022р. повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, потреба у відсічі якої об`єктивно вимагає першочергового спрямування коштів Державного бюджету України на цілі, котрі знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із прагненням до збереження у майбутньому Держави Україна та Українського народу, у тому числі і за рахунок проведення на користь діючих поліцейських поточних грошових платежів.
Разом із тим, з огляду за вимоги позову заявнику належить присудити - 9.408,52грн.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
вирішив:
Позов - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 01.10.2021р. - 14.04.2026р.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період 01.10.2021р. - 18.07.2022р. та за період 19.07.2022р. - 14.04.2026р. у сумі 9.408,52грн (дев"ять тисяч чотириста вісім гривень 52 копійки) з утриманням належних податків і зборів (обов`язкових платежів).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (ідентифікаційний код 40108599; місцезнаходження: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 13) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання – АДРЕСА_2 ) 1.064,96грн (одну тисячу шістдесят чотири гривні 96 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко