П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року 
місто Київ 
справа № 757/48016/25-ц
провадження № 22-ц/824/5128/2026 

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Булгаковою Надією Олегівною, 

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року, постановлену у складі судді Остапчук Т.В., -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України - задоволено.
Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , паспорт для виїзду за межі України: НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса проживання: АДРЕСА_1 до моменту повного виконання постанови Львівського апеляційного суду у справі № 461/6623/24 від 4 грудня 2024 року без вилучення закордонного паспорту.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Булгакова Н.О. 1 грудня 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції відповідно до ст. 441 ЦК України зобов`язаний встановити обставини, які свідчать саме про ухилення боржника від здійснення виконання рішення суду, оскільки юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду пов`язані не з наявністю факту невиконання зобов`язань, а з ухиленням від їх виконання. Водночас, відповідний аналіз судом першої інстанції здійснено не було, що свідчить про відсутність всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, зокрема, чи дійсно особа свідомо ухилялася від виконання рішення суду.
Матеріали справи не містять доказів, які підтверджували б, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, здійснював приховування коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, переховувався від нього, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення за можливості виконати його.
Обмеження у праві виїзду за кордон за вищенаведених обставин є непропорційним втручанням у права особи, яке не відповідає вимогам трискладового тесту, виробленого у практиці Європейського суду з прав людини, та підлягає скасуванню. Також зазначає, що єдиним джерелом доходу боржника є періодичні виїзди за кордон, які в тому числі поєднуються із волонтерською допомогою. 
У відзиві на апеляційну скаргу головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Булгакова Н.О. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити та оскаржувану ухвалу скасувати.
В судовому засіданні головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явились у судове засіданні, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Рішенням Львівського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року у справі № 461/6623/24  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 66 401 920,63 грн.
На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання постанови Львівського апеляційного суду у справі від 4 грудня 2024 року № 461/6623/24. 
Керуючись ст. 3, 5, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 31 березня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано сторонам виконавчого провадження до виконання. Пунктом 2 постанови зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно боржника протягом 5 робочих днів.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З метою забезпечення реального виконання рішення суду, керуючись ст. ст. 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження», 7 квітня 2025 року державним виконавцем накладено арешт на все майно та кошти боржника.
У матеріалах справи наявна подана боржником на виконання вказаної постанови декларація про доходи та майно боржника, відповідно до якої, майно та дохід у останнього відсутні.
Згідно з даними Державної податкової служби України у боржника наявний банківський рахунок у АТ «Приватбанк», однак кошти на вказаному рахунку відсутні.
Разом з тим, у поданій боржником декларації про доходи та майно боржника, інформація про цей банківський рахунок не зазначена. 
Згідно наданої інформації на електронний запит державного виконавця, за боржником не зареєстровано жодних транспортний засобів.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта за боржником нерухоме майно не зареєстровано.
Крім того, згідно повідомлення Державної прикордонної служби України, боржник постійно перетинає кордон України. Останній в`їзд здійснено - 28 серпня 2025 року.
Загалом у період з 31 березня 2025 року по 18 вересня 2025 року, боржником 25 разів було здійснено виїзд за межі України.
Згідно акту державного виконавця від 2 вересня 2025 року  ОСОБА_1 особисто прийшов на прийом та надав пояснення про те, що забув про рахунок АТ «Приватбанк», а тому його не вказав у декларації. Щодо виїзду за кордон зазначив, що у такий спосіб отримує дохід на утримання сім`ї, та доставляє автомобілі для Збройних Сил України. 
Згідно з інформацією, наданою Державною податковою службою України та Пенсійного фонду України в порядку електронного обміну, боржник не отримує офіційного доходу.
На день звернення з поданням (30 вересня 2025 року), жодних коштів на погашення заборгованості сплачено не було.
Оскільки боржник не виконує рішення суду та не здійснює жодних дій для погашення заборгованості, при цьому отримує дохід, перетинаючи державний кордон, державний виконавець на виконання своїх обов`язків, звернувся з цим поданням до суду.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що тимчасове обмеження права виїзду за межі України щодо боржника не порушить його права на вільне пересування, а навпаки буде спонукати боржника до виконання судового рішення.
Наявність у боржника невиконаних зобов`язань, покладених на нього та наявне ухилення боржника від виконання таких зобов`язань, є підставою для обмеження у праві виїзду за межі України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався, зокрема, на той факт, що судом першої інстанції не враховано того, що дії боржника не направлені на ухилення від виконання рішення, а обмеження права на виїзд за межі країни є винятковим заходом і застосовується лише за наявності відповідних доказів, а сам факт наявності невиконаного рішення суду чи іншого органу боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання рішення.
Також вказував, що дохід, який він отримує, виїжджаючи за кордон, є непостійним, нерегулярним та незначним за своїм розміром, таким, що частково покриває базові потреби боржника та його сім`ї, зокрема у харчуванні, придбанні засобів гігієни та оплаті комунальних послуг, і об`єктивно не дозволяє здійснювати систематичне чи одноразове погашення заборгованості перед стягувачем.
Проте такі доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті апеляційним судом як підстава для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими.
Боржником не заперечуються обставини, установлені судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, зокрема і щодо його виїзду за кордон з метою отримання доходу.
Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України регулюється ст. 441 ЦПК України. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 441 ЦПК України).
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч. 3 ст. 441 ЦПК України).
Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця (ч. 4 ст. 441 ЦПК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід?ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно ст. 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.
Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як зазначає державний виконавець, вжиті заходи відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення суду не досягли бажаного результату, рішення суду не виконано боржником ОСОБА_1 .
Відповідно до п.19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України передбачено ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
У зв`язку з цим, положеннями законодавства передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання.
Таким чином, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суд повинен з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
З огляду на це, обов`язок доказування ухилення від виконання рішення покладено саме на виконавця.
Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 441 ЦПК України. Враховуючи наведені норми, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосовується у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
З аналізу наявних в матеріалах справи документів колегія суддів дійшла до висновку, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С здійснено усі можливі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для забезпечення виконання боржником ОСОБА_1 свого обов`язку з погашення заборгованості за виконавчим провадженням № НОМЕР_3, такі дії підтверджуються матеріалами справи. 
Основним обов`язком боржника у виконавчому провадження є виконання судового рішення (хоча б частково та систематично). Однак, на час розгляду цієї справи боржником взагалі не сплачено жодних коштів на виконання рішення.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що загалом у період з 31 березня 2025 року по 18 вересня 2025 року, боржником 25 разів було здійснено виїзд за межі України. Також з матеріалів судової справи вбачається, що у відповідь на запитання державного виконавця щодо систематичного виїзду за межі України ОСОБА_1 повідомив, що це єдиний варіант доходу для утримання сім`ї. Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що заробіток боржника, пов`язаний з пересуванням за межі України до країн ЄС. Однак, жодних дій, направлених на виконання вказаного рішення суду останнім не здійснюється. Окрім того, необхідно врахувати природу заборгованості, яка пов`язана з контрабандною діяльністю боржника, а судове рішення (постанова Львівського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року) полягає у стягнення штрафу в дохід держави за наслідками таких дій. Слід також врахувати реальну можливість боржника покинути державу і таким чином назавжди унеможливити подальше виконання рішення суду враховуючи й значний розмір штрафу покладений на нього - 66 401 920,63 грн., тобто більше ніж шістдесят шість мільйонів гривень.
Враховуючи обізнаність боржника ОСОБА_1 з судовим рішенням, згідно якого у нього виник обов`язок з погашення штрафу, відсутності будь - яких дій з виконання рішення суду, відсутності у боржника майна та офіційного доходу та натомість отримання та визнання ним такого доходу під час поїздок за межі України, в сукупності дають підстави вважати, що ефективним та правомірним засобом впливу на недобросовісного боржника на забезпечення здійснення своєчасного та повного виконання судового рішення, за встановлених обставин, - є обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, що і було зроблено державним виконавцем в межах обов`язків, покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження».
Крім того, зі змісту апеляційної скарги встановлено, що відповідно до наказу № 9 від 26 листопада 2025 року боржник ОСОБА_1 працевлаштований у ТОВ «ГАЛИЧИНА ТРАНССЕРВІС», що свідчить про нібито його бажання виконати рішення суду та сплатити заборгованість. Однак, посилання апелянта на факт його працевлаштування є необґрунтованими, оскільки зазначені обставини виникли після постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали та не існували на час розгляду справи по суті. 
Відповідно до положень ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги з урахуванням обставин і доказів, що існували на момент ухвалення такого рішення. Докази, які підтверджують працевлаштування боржника, не можуть бути предметом апеляційного перегляду, оскільки вони не стосуються фактів, покладених в основу оскаржуваної ухвали, та є доказами нових обставин, що виникли після її ухвалення.
Також варто зазначити, що після працевлаштування боржника, ним самостійно також не сплачувались жодних коштів на погашення заборгованості за виконавчим документом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Булгаковою Надією Олегівною, залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 4 червня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус