КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/53056/20-ц Головуючий у суді І інстанції Соколов О.М.
Провадження № 22-ц/824/7812/2026Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року у справі за позовами ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дугінова Д.А. звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 06 грудня 2013 року між ним та акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070029237100, на виконання умов якого ним було внесено на рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 25 000,00 дол. США.
У зв`язку із закінченням строку договору позивач неодноразово звертався до банку із проханням видати належні йому кошти, на що відповідач відповідав відмовою.
30 травня 2018 року у банку було зареєстровано заяву позивача від 26 квітня 2018 року, в якій останній просив видати належні йому кошти в сумі 25 838,94 дол. США. Листом № 20.1.0.0.0/7-180530/660 від 11 червня 2018 року банк безпідставно відмовив позивачу у видачі належних йому коштів.
09 липня 2018 року у банку зареєстровано заяву позивача від 09 липня 2018 року, в якій останній просив перерахувати належні йому кошти в сумі 25 838,94 дол. США на його картковий рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк».
Проте, незважаючи на листи Національного банку України (далі - НБУ), вказані заяви позивача залишились незадоволеними відповідачем. Тому з метою спонукати банк якнайшвидше виконати свої зобов`язання позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення повернення банківського вкладу на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 282 936,39 дол. США пені за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення за період із 30 листопада 2019 року по 30 листопада 2020 року.
У травні 2021 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дугінова Д.А. звернувся до суду з іншим позовом, мотивуючи його тим, що 21 січня 2020 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/39909/18-ц зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати кошти у розмірі 25 838,00 дол. США на його картковий рахунок.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року залишено без змін.
20 квітня 2021 року у Печерському районному відділі ДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання рішення суду у справі № 757/39909/18-ц.
Незважаючи на це, відповідач продовжує ігнорувати виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та вимоги державного виконавця.
Просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 54 261,77 дол. США пені за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 12 березня 2021 року по 20 травня 2021 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/27054/21-ц зі справою № 757/53056/20-ц та присвоєно об`єднаним справам № 757/53056/20-ц.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дугінова Д.А. звернувся до суду із черговим позовом, посилаючись на те, що банк продовжує не виконувати рішення суду про зобов`язання перерахувати кошти у розмірі 25 838,00 дол. США на його картковий рахунок, яке набрало законної сили, та вимоги державного виконавця.
Просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 62 788,62 дол. США пені за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року, нарахованої за період із 21 травня 2021 року по 09 серпня 2021 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року об`єднано в одне провадження цивільні справи № 757/43022/21-ц та № 757/53056/20-ц, присвоєно об`єднаним справам № 757/53056/20-ц.
У березні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дугінова Д.А. подав до суду ще один позов, зазначаючи про те, що банк відмовляється від добровільного виконання своїх зобов`язань та рішення суду, яке набрало законної сили.
Просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 78 291,98 дол. США пені за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року, нарахованої за період із 01 грудня 2020 року по 11 березня 2021 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року цивільну справу № 757/12822/21-ц об`єднано в одне провадження зі справою № 757/53056/20-ц та присвоєно об`єднаним справам № 757/53056/20-ц.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 рокуу задоволенні вказаних позовів ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за заявою позивача від 03 липня 2014 року, яка була отримана банком 10 липня 2014 року, між сторонами припинено правовідносини за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року шляхом його розірвання за ініціативою вкладника, тому після 13 липня 2014 року між позивачем і відповідачем не існує жодних споживчих правовідносин і пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає нарахуванню, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Титаренка Д.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції не повністю з`ясував всі обставини справи, яку розглядав, що мало вплив на правильність ухваленого рішення, оскільки у цій справі інші фактичні обставини та інший зміст договору вкладу аніж ті, які досліджувались Великою Палатою Верховного Суду у справі № 320/5115/17, а отже правовідносини не є подібними і висновки Великої Палати у вказаній справі не мають безумовного застосовуватися.
Зокрема, суд не врахував, що договір банківського вкладу не був розірваний за рішенням суду і не припинений на підставі відповідних умов цього договору згідно заяви клієнта банку через 2 дні після подання такої заяви.
Відповідно до договору, укладеного між сторонами, дія договору припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом із відсотками, що йому належать. Вкладник має право достроково розірвати договір, при цьому якщо строк дії договору було продовжено один або декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. Однак позивачем не було отримано нараховані відсотки на суму вкладу за період з дати набрання законної сили рішенням суду і до його фактичного виконання.
З викладеного слідує, що договір з банком передбачає те, яким чином регулюються відносини сторін і після розірвання договору, що істотно відрізняє цю справу від справи № 320/5115/17, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду.
Суд першої інстанції вказаних обставин справи не з`ясував та не встановив відмінності, які істотно відрізняють зазначені справи. Це призвело до неправильного вирішення спору у цій частині, банк був зобов`язаним надати певний обмежений перелік послуг і після розірвання договору вкладу, а отже споживчі правовідносини між сторонами продовжували існувати.
Позивач стверджує, що умови договору банківського вкладу урегульовують відносини їх сторін навіть після припинення дії такого договору, а отже висновок суду першої інстанції про те, що із розірванням договору споживчі правовідносини між сторонами не існують, є помилковим, адже сторони перебувають у правовідносинах щодо банківського вкладу аж до моменту фактичного повернення всієї суми вкладу разом із процентами вкладнику.
Таким чином, положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню до спірних правовідносин між сторонами та помилково не були застосовані судом, який повинен був врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25 січня 2022 року в справі № 761/15124/15-ц.
Саме на підставі частини другої статті 653 ЦК України у даному спорі, незважаючи на розірвання договору вкладу, дія договору та зобов'язання банку перед позивачем не припинилися повністю, оскільки інший момент припинення договірних відносин було встановлено самим договором.
Крім того, позивач вказує, що його попереднім представником мала бути подана заява про зміну предмету позову і стягнення також трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, однак така вимога судом не була розглянута взагалі.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник  ОСОБА_1 - адвокат Титаренко Д.С. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник АТ КБ «ПриватБанк»- адвокат Бригинець А.А. заперечувала проти аргументів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі № 757/39909/18-ц позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати належні ОСОБА_1 кошти у розмірі 25 838,94 дол. США на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».
Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року - без змін.
При розгляді справи № 757/39909/18-ц судом було встановлено, що 06 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою № SAMDNWFD0070029237100 про розміщення депозитного вкладу у розмірі 25 000,00 дол. США на строк 366 днів до 06 грудня 2014 року включно, для чого банк відкриває позивачу рахунок № НОМЕР_1 , на який здійснюється зарахування вкладу та нараховані відсотки за ставкою 10 % річних. Факт зарахування коштів у розмірі 25 000,00 дол. США на рахунок № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується випискою по рахункам ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2013 року, оригінал якої було оглянуто в підготовчому засіданні.
Звертаючись до суду з позовами у цій справі, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його пеню за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за загальний період із 30 листопада 2019 року по 09 серпня 2021 року.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована у базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
У пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи № 199/3152/20 до розгляду (провадження 14-224цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині. Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від конкретної постанови в конкретній справі, а від правового висновку щодо застосування норм процесуального чи матеріального права, а тому незазначення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) відступу від конкретної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) не свідчить, що правова позиція, яка є аналогічною тій, яка вже висловлена, є чинною.
В апеляційній скарзі представник позивача посилався на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц та від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15, а тому ухвалене у справі судове рішення суперечить актуальній судовій практиці Верховного Суду.
Оцінивши доводи апеляційної скарги позивача в особі його представника - адвоката Титаренка Д.С., колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відтак, для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку - навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.
Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.
Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні вищевказаних законів, але не в розумінні ЦК України.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).
У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.
При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Тобто сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вирішуючи спір у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року, з урахуванням наведеного, вважала помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі три проценти від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Разом із цим, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
В постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються
частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У справі, яка переглядається, встановлено, що умовами договору банківського вкладу № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року, укладеного між сторонами, передбачена можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника (пункт 5).
Відповідно до матеріалів справи та не заперечується стороною позивача в апеляційній скарзі, 03 липня 2014 року ОСОБА_1 було подано до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання договору банківського вкладу № SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року через два банківські дні після отримання цієї заяви та видачу депозитних коштів (вкладу і процентів) за цим договором. Вказана заява отримана та зареєстрована банком 10 липня 2014 року (а.с. 203, т. 2).
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі № 757/39909/18-ц, яке набрало законної сили 22 лютого 2021 року, зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати належні ОСОБА_1 кошти у розмірі 25 838,94 дол. США на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».
Так, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони в договорі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку якщо сторони не встановили момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 756/420/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено правовий висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що у справі, що переглядається, договір банківського вкладу від 02 вересня 2013 року № SАМDN25000737382109 розірваний 25 червня 2015 року шляхом подання 23 червня 2015 року заяви про повернення коштів за договором.
Як було встановлено судом, за договором банківського вкладу SAMDNWFD0070029237100 від 06 грудня 2013 року днем повернення депозиту є 13 липня 2014 року, тому він є припиненим з 13 липня 2014 року.
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення пені, оскільки у зв`язку із розірванням вказаного договору банківського вкладу за заявою вкладника від 03 липня 2014 року (отриманої банком 10 липня 2014 року) між сторонами припинено правовідносини з цього договору, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
Аналогічний висновок викладено й в постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/34149/18 (провадження № 61-17507св20) за подібних обставин спірних правовідносин.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Отже, суд першої інстанції цілком правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц та від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15 щодо застосування норм матеріального права, на підставі яких здійснюється правове регулювання спірних правовідносин, оскільки вказані висновки невірно трактуються і розуміються представником позивача.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1  просив стягнути з банку на свою користь пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 30 листопада 2019 року по 09 серпня 2021 року, тоді як ще 03 липня 2014 року подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання договору банківського вкладу через два банківські дні після отримання цієї заяви, тобто 13 липня 2014 року.
Таким чином, позивач безпідставно просив стягнути загальний розмір пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 30 листопада 2019 року по 09 серпня 2021 року, оскільки з моменту виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення депозитного вкладу у зв`язку із розірванням договору на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак за спірний період пеня не підлягала нарахуванню.
Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) зробила висновок, що базою нарахування пені слід вважати лише розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України), проте, як слідує зі змісту судових рішень у справі № 757/39909/18-ц, якими зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати ОСОБА_1 кошти у розмірі 25 838,94 дол. США на картковий рахунок, проценти на суму вкладу були нараховані станом на 31 грудня 2014 року.
Вирішуючи спір у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року, з урахуванням наведеного, вважала помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі три проценти від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не була розглянута вимога позивача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України безпідставні, оскільки таких позовних вимог попереднім представником позивача не пред`являлося в межах даної справи і заява про зміну предмету чи підстав позову не подавалася.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 рокуу даній справі - без змін.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 04 червня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній