ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 р.	Справа № 589/4246/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2026 (суддя: Сидорчук О.М., м. Шостка, Шосткинський район, Сумська область, повний текст складено 01.04.2026) по справі № 589/4246/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Шосткинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області   
про примусове повернення до країни походження або третьої країни,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з адміністративним позовом до Шосткинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту – відповідач-1, Шосткинський відділ ДМСУ в Сумській області), Управління державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту – відповідач-2, УДМСУ в Сумській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Шосткинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 09.08.2024 № 5928130100016267.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2026 по справі № 589/4246/24 в задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2026 по справі № 589/4246/24 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, мав би виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право апелянта на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї.
Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, мав врахувати негативні наслідки для апелянта та його сім`ї, які настануть, у зв`язку з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки примусове повернення до країни походження, тобто до рф, загрожуватиме життю та безпеці апелянта через проукраїнську позицію.
Окремо вказує на факт проживання апелянта на території України разом із сім`єю, зокрема дружиною, синами та матір`ю (громадянами України), яка потребує постійного догляду та утримання, які апелянт їй надає. Зазначає, що повернення апелянта до країни походження або іншої країни завдасть шкоди родинним зв`язкам, що є занадто великим покаранням за вчинення адміністративного правопорушення, тим паче не за своєю волею.
Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2026 по справі № 589/4246/24 відмовити, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2026 по справі № 589/4246/24 залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що 30.08.2022 на адресу УДМС у Сумській області надійшов лист № 2418 від Управління Служби безпеки України в Сумській області щодо наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 у зв`язку з причетністю до діяльності, що становить загрозу національній безпеці України.
13.01.2023 УДМС у Сумській області прийнято рішення № 1 про скасування дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та виданої на його підставі посвідки.
09.08.2024 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МСМ № 001672 за частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення іноземцями правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні) та заступником начальника Шосткинського відділу УДМС у Сумській області застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн., відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МСМ № 001681 від 12.06.2018.
Також, 09.08.2024 Шосткинським відділом Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 5928130100016267.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон № 3773-VI.
Частинами першою-третьою статті 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 26 Закону № 3773-VI, в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусове видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
З системного аналізу наведених правових норм випливає, що: порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України, є самостійними правовими підставами для примусового повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну. Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства приймається органом ДМС.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30.08.2022 на адресу УДМС у Сумській області надійшов лист № 2418 від Управління Служби безпеки України в Сумській області щодо наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 , у зв`язку з причетністю до діяльності, що становить загрозу національній безпеці України.
13.01.2023 УДМС у Сумській області прийнято рішення № 1 про скасування дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та виданої на його підставі посвідки.
09.08.2024 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МСМ № 001672 за частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення іноземцями правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні) та заступником начальника Шосткинського відділу УДМС у Сумській області застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн., відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МСМ № 001681 від 12.06.2018.
Законність прийнятого УДМС у Сумській області рішення № 1 від 13.01.2023 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину російської федерації - ОСОБА_1 підтверджується рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2024 по справі № 480/1410/23, котрі набрали законної сили 12.06.2024. Дана обставина додатковому доказуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 68 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Також, слід зазначити, що, як вбачається з листа Управління Служби безпеки України від 15.01.2026 в Сумській області, ОСОБА_1 причетний до контрабандної діяльності спільно з громадянином рф ОСОБА_2 (з яким перебуває у родинних зв`язках), який наразі оголошений в розшук та є підозрюваним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст 263 КК України. З огляду на вищевказане, не виключається можливість підтримування зв`язку ОСОБА_1 зі спецслужбами рф.
З наведених вище обставин можна резюмувати, що на час звернення з позовом у ОСОБА_1 відсутні будь-які документи на право проживання в Україні та відомості про перебування позивача на території України на законних підставах відсутні в матеріалах справи.
При цьому, колегія суддів зауважує, що, стверджуючи про складну процедуру отримання громадянства України, позивач будь-яких доказів на підтвердження обставин звернення до органу ДМС з метою легалізації свого перебування на території України, не надає. 
Щодо доводів апелянта про необхідність врахування обставин його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.
При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).
Варто також додати, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.
Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території … така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає неспівмірності та непропорційності між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення ним міграційного законодавства.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що ОСОБА_1 самостійно територію України не покинув (пункту 68 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання), а також з огляду на відсутність у позивача документів на право перебування в Україні (позивача не віднесено до осіб, яким надано статус біженця, і не є особою, яка потребує додаткового захисту), підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону № 3773-V відсутні, колегія суддів приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для примусового видворення ОСОБА_1 за межі території України, а тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Шосткинського відділу УДМС у Сумській області про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни.
Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ..
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2026 по справі № 589/4246/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова