ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 р. 	Справа № 440/13973/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.
суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції О.О. Кукоба) від 02.02.2026 року (повний текст складено 02.02.26 року) по справі № 440/13973/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 07.08.2025 № 163950018735 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити з 11.04.2025 перерахунок (індексацію) пенсії ОСОБА_1 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який врахований для обчислення пенсії за 2019-2021 роки у розмірі 10846,37 грн, на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,197 та 1,0796 та 1,115.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подати до Полтавського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 упродовж тридцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили.
Рішення суду набрало законної сили 16.12.2025.
14.01.2026 до суду надійшов звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 14.01.2026 про результати виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу, а звіт поданий ГУ ПФУ в Закарпатській області про виконання рішення у справі № 440/13973/25 вважати неподаним та таким, що не підлягає затвердженню.
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що з поданого ГУ ПФУ в Закарпатській області звіту не вбачається, що рішення виконане в повному обсязі, оскільки пенсія за рішенням сулу нарахована, однак не виплачена. Вказує, що відповідач не виконав своїх зобов`язань, що полягають у виплаті суми пенсії, яка нарахована за рішенням суду від 14.11.2025 по справі № 440/13973/25.
В додаткових поясненнях позивач також зазначив, що розмір пенсії зменшено шляхом застосування положень постанови КМУ № 821, у яку фактично включене судове рішення. Вказує, що постанова КМУ № 821 не може обмежувати виконання судового рішення. Рішення суду передбачає виплату пенсії у повному, визначеному законом розмірі, а не в межах бюджетних обмежень або підзаконних актів. Застосування постанови КМУ № 821 призвело до невиплати частини пенсії. Суд першої інстанції не врахував, що предметом спору є контроль виконання рішення суду, а не правомірність постанови КМУ.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечував та просив відмовити. Вказав, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 по справі № 440/13973/25 збов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській бласті здійснити з 11.04.2025 перерахунок (індексацію) пенсії ОСОБА_2 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який врахований для обчислення пенсії за 2019-2021 роки у розмірі 10846,37 грн, на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,197 та 1,0796 та 1,115. Звертає увагу суду, що позивач не оскаржував рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2025 року, у справі № 440/13973/25. Позивач перебуває на обліку як одержувач пенсії в ГУПФ України в Полтавській області, то саме до повноважень останнього відноситься здійснення виплати пенсії після її перерахунку (індексації) на виконання рішення суду у цій справі.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи ухвалу про прийняття звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 по справі № 440/13973/25, суд виходив з того, що відповідач разом зі звітом від 14.01.2026 надав суду копію протоколу про перерахунок (індексацію) пенсії за віком ОСОБА_1 , зі змісту якого суд встановив, що обчислення пенсії позивача з 11.04.2025 здійснено з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який врахований для обчислення пенсії за 2019-2021 роки у розмірі 10846,37 грн, поступово збільшеного на коефіцієнти індексації пенсії за 2023-2025 роки у розмірі 1,197 та 1,0796 та 1,115: 10846,37 грн х 1,197 х 1,0796 х 1,115 = 15628,46 грн. З 11.04.2025 позивачу нарахована пенсія у розмірі 19956,06 грн, що відповідає вимогам чинного законодавства. Тому суд дійшов висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 виконане у спосіб, визначений у його резолютивній частині.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами України та є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.
Так, у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява № 18357/91, суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).
У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
В адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення, що узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022 у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021 у справі № 611/26/17, від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а.
Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначений ст.ст.381-1, 382, 382-1 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що розглядаючи заяву, подану в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вирішує спору повторно, а лише усуває перешкоди на шляху виконання вже прийнятого раніше рішення та не може змінювати резолютивну частину рішення, яке виконується, надавати оцінку доказам, які не були надані суду при розгляді справи по суті.
Частиною 1 статті 381-1 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Згідно із ч. 1 ст. 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
Суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду (ч. 1 ст. 382-2 Кодексу адміністративного судочинства України).
Єдиною підставою, на яку посилається позивач як підставу для неприйняття звіту є те, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 є те, що перераховані суми пенсії йому не виплачені.
Водночас, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 07.08.2025 № 163950018735 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити з 11.04.2025 перерахунок (індексацію) пенсії ОСОБА_1 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який врахований для обчислення пенсії за 2019-2021 роки у розмірі 10846,37 грн, на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,197 та 1,0796 та 1,115.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подати до Полтавського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 упродовж тридцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили.
Рішення в даній справі не містить зобов`язання відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо виплати перерахованих сум.
Крім того, з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про здійснення виплати пенсії після її перерахунку (індексації), відмовив, мотивувавши це тим, що позивач перебуває на обліку як одержувач пенсії в ГУПФ України в Полтавській області, то саме до повноважень останнього відноситься здійснення виплати пенсії після її перерахунку (індексації) на виконання рішення суду у цій справі.
Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, рішення набрало законної сили 16.12.2025.
Матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області на виконання рішення суду здійснено перерахунок пенсії, що підтверджується протоколом про перерахунок (індексацію) пенсії за віком ОСОБА_1 , зі змісту якого суд встановив, що обчислення пенсії позивача з 11.04.2025 здійснено з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який врахований для обчислення пенсії за 2019-2021 роки у розмірі 10846,37 грн, поступово збільшеного на коефіцієнти індексації пенсії за 2023-2025 роки у розмірі 1,197 та 1,0796 та 1,115: 10846,37 грн х 1,197 х 1,0796 х 1,115 = 15628,46 грн. З 11.04.2025 позивачу нарахована пенсія у розмірі 19956,06 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 у справі № 440/13973/25 виконане у спосіб, визначений у його резолютивній частині.
Щодо доводів позивача про неправомірність застосування пенсійним органом постанови КМУ № 821, колегія суддів зазначає, що останнє не є предметом апеляційного перегляду, з огляду на те, що резолютивна частина рішення Полтавського окружного адміністративного суду віл 14.11.2025 № 440/13973/25 не містить зобов`язання відповідача здійснити виплати перерахованих сум, а тому суд позбавлений можливості перевірити правомірність застосування положень постанови КМУ № 821 на стадії виконання рішення в рамках даної справи.
Із врахуванням викладених вище обставин, суд апеляційної інстанції переглянувши, у межах апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та постановив законну та обґрунтовану ухвалу, відповідно до вимог процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 по справі № 440/13973/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складений 30.04.2026 року