Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року Справа№200/4554/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Михайлик А.С. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2024 по 19.06.2025 включно;
зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2024 по 19.06.2025 у сумі 553 030 гривень 40 копійок.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач при звільненні позивача зі служби виплатив йому грошове забезпечення не в повному обсязі. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у справі № 200/4824/24, яким Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.03.2022 по 19.05.2023, позивачу 20.06.2025 виплачено кошти в розмірі 104 537,09 грн. Оскільки позивача виключено зі списків особового складу 04.06.2024, а розрахунок при звільненні здійснено відповідачем 20.06.2025, то відповідачем затримано такий розрахунок з 05.06.2024 по 19.06.2025, що є підставою для виплати середнього заробітку за період такої затримки. На підставі вказаного та з огляду на ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України позивач наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог.
У наданій суду 09.02.2026 заяві позивач зауважив, що 06.02.2026 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у справі №200/4824/24 виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 19.05.2023 у загальній сумі 131 607,09 грн, що підтверджується банківською випискою. Крім цього, у день проведення цієї виплати позивачу стало відомо, що проведена відповідачем 20.06.2025 виплата є донарахуванням додаткової винагороди 100 000 гривень за періоди участі в бойових діях, яка не була виплачена у період проходження військової служби. Позивач зазначив, що загальна сума коштів, несвоєчасно виплачена відповідачем становить 236 144,18 грн.
Відповідач надав суду відзив на позов, де навів заперечення проти нього та вказав, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з наведеного, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється. Також відповідачем зауважено, що судове рішення від 18.09.2024 у справі № 200/4824/24 військовою частиною НОМЕР_1 станом на момент відкриття провадження у справі № 200/4554/25 не виконано, у зв`язку із чим позовні вимоги є передчасними. 

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30.06.2025 позов залишено без руху, у встановлений судом строк позивачем усунуто недоліки позову. Ухвалою від 08.07.2025 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 
Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. 

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ 
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2022 № 13 позивача, ОСОБА_1 , призваного за мобілізацією, з 02.03.2022 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.
Відповідно до наказу відповідача від 04.06.2024 №162 позивача, звільненого з військової служби наказом від 27.05.2024 № 61-РС у зв`язку із звільненням з полону виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 04.06.2024, з продовольчого забезпечення – 05.06.2024.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у справі №200/4824/24, яке набрало законної сили, задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 31.12.2022, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року; зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 02.03.2022 по 31.12.2022, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 01.01.2023 по 31.12.2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023; зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 01.01.2023 по 31.12.2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 01.01.2024 по 04.06.2024 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024 року; зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 01.01.2024 по 04.06.2024 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Так, судом визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 02.03.2022 по 19.05.2023 включно без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) з 02.03.2022 по 19.05.2023 включно, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
20.06.2025 на картковий рахунок позивача від відповідача отримано додаткову винагороду у сумі 104 537,09 грн.
06.02.2026 на картковий рахунок позивача від відповідача отримано на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у справі №200/4824/24 перерахунок грошового забезпечення за 2022-2023 роки у сумі 131 557,09 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон України “Про військовий обов`язок та військову службу” №2232-XII від 25.03.1992 (надалі - Закон № 2232-XII).
У відповідності до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статей 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законам.
Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Таким чином, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи статей 116 та 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку. Аналогічний висновок неодноразово підтримувався в постановах Верховного Суду, зокрема, від 21.02.2024 у справі № 520/1897/22, від 03.02.2026 у справі № 400/5149/24, від 05.03.2026 у справі № 420/22728/24.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Статтею 117 КЗпП України (у попередній редакції) було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Законом № 2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Особливістю спірних правовідносин є те, що вони виникли та підлягають оцінці в умовах дії нової редакції статті 117 КЗпП України, яка набрала чинності з 19.07.2022.
Ключовою новелою при викладенні Законом № 2352-IX статті117 КЗпП України в новій редакції стало доповнення частини першої щодо періоду відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні словами «не більш як за шість місяців».
Так, у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка встановлює обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
За аналізу статті 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58-60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Правильним також є застосування принципу співмірності відповідальності роботодавця, виходячи з оцінки розміру і тривалість заборгованості, її частки у загальній сумі належних виплат, поетапності фактичного погашення боргу та середньоденного заробіток позивача.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 20.11.2025 у справі № 420/10380/23, від 22.01.2026 у справі № 460/17264/23.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт “л” пункту 1 Порядку № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).
При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Порядок - № 260), пунктом 7 розділу І якого, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що нарахування середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Позивача звільнено зі служби 04.06.2024. 
Згідно з наявними в матеріалах справи розрахунковими листами виплати за квітень (04) та травень (05) відображено у листах за травень-червень 2024 року, де у підсумку за квітень 2024 року позивачу виплачено 100 093,74 грн, за травень 2024 року – 77 650,03 грн.
Згідно з п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
За приписами вказаного п. 4 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (пп. б).
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:
- винагороди, а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану;
- допомоги.
Як підтверджується вказаними розрахунковими листами, за квітень 2024 року позивачу в складі грошового забезпечення виплачено, крім іншого, винагороди у сумі 8000 грн, 31666,67 грн, 39 666,67 грн, у травні 2024 року – винагороду у сумі 39 129,03 грн, матеріальну допомогу у сумі 20 760,50 грн.
Щодо віднесення до одноразових виплат винагороди за період дії воєнного стану, то слід окремо вказати, що постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова КМУ № 168) прийнято на виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України.
З аналізу Постанови КМУ № 168 вбачається, що її пункти 1-1, 1-2 чітко і однозначно встановлюють, що, зокрема:
- додаткова винагорода за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану;
- розмір додаткової винагороди не є сталим, адже вона виплачується пропорційно в розрахунку на місяць в залежності від виконання завдань та часу участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів тощо;
- визначається наказами командирів (начальників).
Отже, за відсутності принаймні однієї із указаних умов, виплата додаткової винагороди не здійснюється. Таким чином, за своєю правовою природою, додаткова винагорода, установлена Постановою № 168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, є тимчасовою.
Тотожна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.01.2025 у справі № 200/1564/24, від 27.03.2025 у справі №240/2921/23.
Згідно з висновками Верховного Суду в постанові від 31.01.2025 у справі № 460/2645/24, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зважаючи, що матеріальна допомога та винагороди відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 належать до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що відповідно до п.п. 3, 4 Порядку № 100 не враховуються до обчислення середньої заробітної плати (грошового забезпечення), то середньоденне грошове забезпечення позивача за квітень-травень 2024 року для обчислення відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, становить (20 760,50 грн+20 760,50 грн)/61 день=680,67 грн. 
Щодо визначення 6-місячного строку, за який позивачу має бути присуджена сума середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, то суд зазначає, що відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями; строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. 
Відтак, 6-місячним періодом, за який має бути позивачу присуджена сума середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, є період з 05.06.2024 по 04.12.2024 (включно), що становить 183 дні. 
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з становить 680,67 грн*183 дні=124 562,61 грн.
При цьому, при порівнянні розмірів втраченої частки заробітку, що виплачена із затримкою, та отриманими при звільненні виплатами неможливо встановити який відсоток становлять недоплачені суми від тих, що отримані при звільненні, зокрема, через поетапність виплати відповідачем позивачу несвоєчасно сплачених сум, що ускладнює визначення відсоткового розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника з урахуванням періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості. Так, виплати, що становлять суми несвоєчасного розрахунку при звільненні у загальному розмірі 236 144,18 грн, проведені відповідачем у різні дати - 20.06.2025 та 02.06.2026. При цьому, за червень 2024 року позивачем отримано при звільненні згідно з розрахунковим листом 94 934,21 грн, в той час як недоплачене грошове забезпечення, виплачене на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у справі №200/4824/24 становило 131 607,09 грн. Крім цього, 20.06.2025 позивачем також отримано від відповідача 104 537,09 грн (додаткова винагорода), що свідчить також про непроведення розрахунку при звільненні також на цю суму. Крім іншого, відповідачем всупереч ухвалі суду від 08.04.2025 не надано суду відомості та докази на їх підтвердження щодо дати виконання судового рішення від 18.09.2024 у справі №200/4824/24, через що неможливо встановити чи включає сума 131 607,09 грн податки/збори. 
Відтак, суд не вбачає підстав для зменшення цієї суми відшкодування з огляду на відсоток втраченого заробітку.
Суд також враховує, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у справі №200/4824/24 вирішено спір між позивачем та відповідачем про розмір грошового забезпечення частково на користь позивача, водночас, зважаючи на виплату 104 537,09 грн сум додаткової винагороди 20.06.2025 не на виконання цього рішення та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22.01.2026 у справі № 460/17264/23 про те, що розмір відшкодування суд може встановити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум, суд у даному випадку не застосовує зменшення суми відшкодування на підставі ст. 117 КЗПП через часткове задоволення позову у справі №200/4824/24. 
Також суд зауважує на значному періоді прострочення проведених відповідачем виплат. Так, позивач звільнений 05.06.2024, в той час остаточний розрахунок проведений із ним 20.06.2025 у сумі 104 537,09 грн та 02.06.2026 у сумі 131 607,09 грн. Крім цього, виплата, проведена 02.06.2026, взагалі стосується грошового забезпечення, що невірно обчислювалось і виплачувалось відповідачем позивачу у 2022-2023 роках, що підтверджено висновками суду в рішенні у справі №200/4824/24.
До цього ж, за наведеною вище у даному судовому рішенні практикою Верховного Суду та його Великої Палати, суд може зменшити розмір відшкодування у випадку неспівмірності встановленої суми компенсації та розміру боргу, але це не є імперативом. Відтак, розмір компенсації може не зменшуватись, оскільки суд зобов`язаний враховувати також інші обставини окрім формули, де всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, та за якою розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум. 
Так, у межах цієї справи, суд не вбачає неспівмірності встановленої суми компенсації у розмірі 124 562,61 грн та розміру боргу у сумі 236 144,18 грн, що був несвоєчасно сплачений позивачу при звільненні, враховуючи період прострочення, вину відповідача, перевищення отриманих із затримкою сум над розміром сум, отриманих позивачем при звільненні, та перевищення суми компенсації над сумою простроченого боргу.
Відтак, відповідач повинен сплатити повністю відшкодування у сумі 124 562,61 грн, передбачене ст. 117 КЗпП України, оскільки з вини відповідача позивачем при звільненні не було отримано належні суми в розмірі 236 144,18 грн у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу (в день звільнення).
Враховуючи наведене, заявлений позов підлягає задоволенню частково.
Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору, то позивач сплатив 4424,24 грн (0,8 від 5530,30 грн з урахуванням звернення із позовом через систему Електронний суд).
Відповідно до частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи часткове задоволення позову позивачу підлягає присудженню з відповідача 996,50 (4424,24*124562,61/553030,40) грн пропорційно задоволеній частині позовних вимог.
З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 241-243, 245, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2024 по 04.12.2024 включно. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2024 по 04.12.2024 у сумі 124 562,61 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 996,50 грн (шістсот одинадцять гривень вісімдесят сім копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя А.С. Михайлик