номер провадження справи 27/30/26 

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 Справа № 908/597/26

м. Запоріжжя Запорізької області  

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової Світлани Сергіївни, розглянувши матеріали справи
за позовом: Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" (пр. Соборний, буд. 48, м. Запоріжжя, 69063, ідентифікаційний код юридичної особи 02760363) 
до відповідача-1: Фермерського господарства "СВ-АГРО" (вул. Південне шосе, буд. 62, м. Запоріжжя, 69008, ідентифікаційний код юридичної особи 38025503)
до відповідача-2: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про стягнення 1 277 006 грн 78 коп.

без виклику сторін

Суть спору:

Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з Фермерського господарства "СВ-АГРО", ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, укладеним між Фермерським господарством "СВ-АГРО" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк", розмір якої станом на 10.02.2026 складає 1 277 006 грн 78 коп., з яких: 1 246 490 грн 39 коп. прострочена заборгованість за основним боргом, 28 541 грн 87 коп. прострочені проценти за користування кредитом, 1 974 грн 52 коп. прострочена комісія. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2026 позовні матеріали № 908/597/26 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.
Згідно з ч. 6 ст. 176 ГПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 
Приписами ч. 7 ст. 176 ГПК України закріплено, що інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
З урахуванням викладеного, відповідно до відповіді № 2437631 від 10.03.2026 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, відомості щодо перебування на обліку (реєстрації) в єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо ОСОБА_1 відсутні.
Ухвалою суду від 16.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/597/26, присвоєно справі номер провадження 27/30/26. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.
Згідно зі ст. 248 ГПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 3 ст. 252 ГПК України).
Відповідно до ч.ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторонами заявлено не було. 
Ухвалою Господарського суду Запорізької області про відкриття провадження у справі від 16.03.2026 відповідачу запропоновано подати відзив протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше 10.04.2026.
В матеріалах справи міститься оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Фермерському господарству "СВ-АГРО" (відповідач-1), а саме ухвали суду про відкриття провадження у справі від 16.03.2026, яка отримана представником відповідача (Ставицьким А.А.) - 23.03.2026.
Крім того, відповідач-1 був повідомлений про розгляд справи через оголошення на сайті Господарського суду Запорізької області та шляхом отримання примірника ухвали суду, підписаного кваліфікованим електронним підписом на електронну адресу відповідача-1 - stavitski123@gmail.com з дотриманням встановлених строків.
04.05.2026 від представника відповідача-1 через систему «Електронний суд» надійшли «Заперечення на клопотання (заяву)», суд розцінює подані заперечення, як заява про закриття провадження у справі. Представник відповідача-1 просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення простроченої заборгованості за основним боргом - 1 246 490 грн 39 коп., у зв`язку з наступним: на стор. 9 позовної заяви позивач зазначає, що за результатами розгляду зазначеної вимоги, 01.08.2024 Гарант перерахував Банку суму у розмірі 1 246 490 грн 39 коп. для відшкодування за кредитною операцією. Позивач в позові зазначає, що станом на 10.02.2026 загальна заборгованість перед Банком за Договором становить 1 277 006 грн 78 коп., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом - 1 246 490 грн 39 коп.; прострочені проценти за користування кредитом - 28 541 грн 87 коп. прострочена комісія - 1 974 грн 52 коп. Позивач також просить суд стягнути з відповідачів прострочену заборгованість за основним боргом - 1 246 49 грн 39 коп. Отже, позивач сам зазначає, що предмет спору у вигляді заборгованості перед банком в сумі основного боргу в розмірі 1 246 490 грн 39 коп. відсутній (тобто вже сплачений на користь банку).
08.05.2026 позивач подав через систему «Електронний суд» (зареєстровано 11.05.2026 за вх. № 10331/08-08/26) заперечення на клопотання відповідача-1 про закриття провадження у справі в частині стягнення простроченої заборгованості за основним боргом в розмірі 1 246 490 грн 39 коп., зазначив, що відповідач - 1 дійшов помилкового висновку про наявність підстав про закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитом, оскільки перерахована гарантом 02.08.2024 сума відшкодування за гарантією у розмірі 1 246 490 грн 39 коп. вже була врахована Банком при поданні позовної заяви, а складові позовних вимог Банку про стягнення з ФГ «СВ-АГРО» та ОСОБА_1 кредитної заборгованості в розмірі 1 277 006 грн. 78 коп., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом 1 246 490 грн 39 коп.; прострочені проценти за користування кредитом - 28 541 грн 87 коп.; прострочена комісія - 1 974 грн 52 коп., зазначено без урахування сплаченого гарантом відшкодування. Доводи відповідача-1 про необхідність закриття провадження у справі є безпідставними та такими, що ґрунтуються на хибному трактуванні відповідачем-1 розрахунку заборгованості. 
Судом встановлено, що позивачем у даній справі подано позов про солідарне стягнення з Фермерського господарства "СВ-АГРО", ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, укладеним між Фермерським господарством "СВ-АГРО" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк", розмір якої станом на 10.02.2026 складає 1 277 006 грн 78 коп., з яких: 1 246 490 грн 39 коп. прострочена заборгованість за основним боргом, 28 541 грн 87 коп. прострочені проценти за користування кредитом, 1 974 грн 52 коп. прострочена комісія. 
Тоді як, у справі № 908/598/26 (суддя Горохов І.С.) заявлено позов про солідарне стягнення з Фермерського господарства "СВ-АГРО", ОСОБА_1 прострочену заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, укладеним між Фермерським господарством "СВ-АГРО" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" та залученим під державну гарантію на портфельній основі у розмірі 1 246 490 грн 39 коп.
Статтею 231 ГПК України визначено підстави для закриття провадження у справі. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 95)).
З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення простроченої заборгованості за основним боргом в розмірі 1 246 490 грн 39 коп. з наведених відповідачем підстав з огляду на те, що, як зазначено вище, через допущення відповідачем-1 порушення своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач скористався правом на отримання державного відшкодування за договором про надання державної гарантії і отримав від держави в особі Міністерства фінансів України грошові кошти в сумі 1 246 490 грн 39 коп., що становила 50 % від суми простроченої заборгованості за кредитом в межах кредитного договору, яка обліковувалась за відповідачем-1 - 2 492 980 грн 78 коп. 
У справі № 908/598/26 вимогу про солідарне стягнення з відповідачів-1,-2 суми 1 246 490 грн 39 коп., яка була сплачена в рамках виконання договору про надання державної гарантії на портфельній основі № 13010-05/271 від 31.12.2020.
Таким чином, сума основного боргу за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021 в розмірі 1 246 490 грн 39 коп., яку позивач просить солідарно стягнути з відповідачів-1-2 є залишком заборгованості за основним боргом, що утворився після отримання Банком 02.08.2024 відшкодування від гаранта (2 492 980,78 грн (розмір заборгованості за основним боргом до отримання відшкодування від гаранта) - 1 246 490,39 грн = 1 246 490,39 грн).
05.05.2026 від представника відповідача-1 через систему «Електронний суд» (зареєстровано 06.05.2026 за вх. № 10101/08-08/26) надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. Заяву обґрунтовує наступним. 09.03.2026 Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідачів: Фермерського господарства «СВ-Агро», ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, у розмірі 1 246 490,39 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2026, справу № 908/598/26 передано на розгляд судді Горохову І.С. Ухвалою від 18.03.2026 р. відкрито провадження у справі № 908/598/26. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Представник зазначає, що в обох позовах однаковий зміст позовних вимог. Спірні правовідносини між сторонами виникли унаслідок невиконання відповідачами зобов`язання як за кредитним договором, так і за укладеними у забезпечення виконання основного договору договорами поруки, щодо повернення заборгованості за договором кредитної лінії N 1058 від 25.03.2021. Даним позовом банк-кредитор АТ «Ощадбанк» просить солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитом, залученим під державну гарантію на портфельній основі. В обох позовах однаковий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предмет кредитного договору та умови кредитування 25.03.2021 між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Фермерським господарством «СВ АГРО» укладений договір кредитної лінії N 1058 за державною програмою «Доступні кредити 5-7-9%» та частково забезпечений гарантією держави, в рамках Порядку надання державних гарантій на портфельній основі у 2020 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2020 N 1151 та укладеного між Міністерством фінансів України та АТ «Ощадбанк» договору про надання державної гарантії на портфельній основі N 13010-05/271 від 31.12.2020. Представник вважає, що в обох позовах однакова ума основного боргу, який позивач просить стягнути - 1246490,39 грн.
Розглянувши заяву представника відповідача-1 про залишення позовної заяви без розгляду, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд виходив з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21 (ЄДРСРУ № 107100549) пунктом 3 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
З системного аналізу положень зазначеної норми вбачається, що для залишення позову без розгляду за вказаних підстав необхідна одночасна наявність наступних умов:
- наявність провадження з аналогічного спору в цьому або іншому суді;
- спір між тими самими сторонами;
- спір про той самий предмет;
- спір з тих самих підстав.
Отже, наявність всіх вищевказаних ознак тотожності спорів тягне за собою наслідки у вигляді залишення позову без розгляду.
Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 23.09.2024 у справі № 367/8869/23 залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення по суті спору у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.
Необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема, залишати позов без розгляду.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
У свою чергу, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15 (провадження № 14-58цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Враховуючи викладене вище, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за суб`єктним складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними і в такому разі суд залишає позов без розгляду з дотриманням правового механізму.
У свою чергу, нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.
Предметом розгляду у справі № 908/597/26 є вимоги про солідарне стягнення з Фермерського господарства "СВ-АГРО", ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, укладеним між Фермерським господарством "СВ-АГРО" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк", розмір якої станом на 10.02.2026 складає 1 277 006 грн 78 коп., з яких: 1 246 490 грн 39 коп. прострочена заборгованість за основним боргом, 28 541 грн 87 коп. прострочені проценти за користування кредитом, 1 974 грн 52 коп. прострочена комісія. Отже, саме заборгованість з невиконання відповідачем-1 своїх зобов`язань з повернення отриманих від позивача кредитних коштів та сплати платежів, пов`язаних із користуванням кредитними коштами є предметом розгляду в межах справи № 908/597/26.
Як свідчать відомості комп`ютерної програми "Діловодстве спеціалізованого суду" Господарського суду Запорізької області, предметом розгляду справи № 908/598/26 (суддя Горохов І.С.) є вимоги про солідарне стягнення з Фермерського господарства "СВ-АГРО", ОСОБА_1 прострочену заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, укладеним між Фермерським господарством "СВ-АГРО" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" та залученим під державну гарантію на портфельній основі у розмірі 1 246 490 грн 39 коп.
Як свідчать матеріали електронної справи № 908/598/26, виконання відповідачем-1 своїх зобов`язань за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021 було забезпечено договором поруки № 1, укладеним 25.03.2021 між позивачем та відповідачем-2. Окрім поруки, виконання відповідачем-1 зобов`язань за кредитним договором було забезпечено частково, згідно ставки індивідуальної гарантії в розмірі 50 % від суми кредиту гарантією держави. Так 31.12.2020 між міністерством фінансів України ( як гарантом за договором) та акціонерним товариством "Ощадбанк" (як бенефіціаром за договором) укладено договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13010-05/271 від 31.12.2020 (договір гарантії). Кредит, наданий позивачем відповідачу 1, був включений до портфелю кредитів, зобов`язання за якими частково забезпечені гарантією. Оскільки відповідача-1 допустив порушення своїх зобов`язань за кредитним договором, що свідчило про настання гарантійного випадку, у розумінні положень договору гарантії, позивач звернувся до Міністерства фінансів України з вимогою про сплату за гарантією суми 1 246 490 грн 39 коп., що становила 50 % від суми простроченої заборгованості за кредитом в межах кредитного договору, яка обліковувалась за відповідачем-1 - 2 492 980 грн 78 коп. 01.08.2024 Міністерством фінансів України перераховано позивачу суму у розмірі 1 246 490 грн 39 коп. для відшкодування за кредитною операцією, яка була забезпечена державною гарантією. 
Відповідно до положень ч. 9 ст. 17 Бюджетного кодексу України прострочена заборгованість суб`єктів господарювання перед державою та перед банком-кредитором за кредитами, залученими під державну гарантію на портфельній основі, стягується з таких суб`єктів господарювання банком-кредитором у порядку, встановленому законодавством щодо управління проблемними активами в банках України та відповідним правочином щодо надання державної гарантії на портфельній основі, з подальшим перерахуванням пропорційної частки в рахунок погашення заборгованості перед державою.
Саме у зв`язку із отриманням від беніфіціару в рамках договору гарантії грошових коштів в сумі 1 246 490 грн 39 коп. за кредитною операцією, яка була забезпечена державною гарантією, на підставі положень ст. 17 Бюджетного кодексу України позивачем в рамках справи № 908/598/27 заявлено до стягнення з відповідачів солідарно вказаної суми - 1 246 490 грн 39 коп.
Отже, дослідивши матеріали справи, враховуючи предмет та підстави позовних вимог, суд дійшов висновку, що спір, що розглядається Господарським судом Запорізької області справи № 908/597/26 не є тотожним спору, що розглядається у справі № 908/598/26 (суддя Горохов І.С.), та відсутні підстави вважати справи № 908/598/26 та 908/597/26 є такими, що мають той самий предмет і підстави позову, внаслідок чого заява відповідача-1 про залишення без розгляду позовної заяви у справі № 908/597/26 задоволенню не підлягає. 
18.05.2026 позивач сформував в підсистемі «Електронний суд» заперечення на заяву про залишення позовної заяви без розгляду.
11.05.2026 представником відповідача через систему «Електронний суд» (зареєстровано 12.05.2026 за вх. № 10455/08-08/26) подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до ФГ «СВ-Агро» та ОСОБА_1 повністю. Поновити строк для подачі цього відзиву на позов, в противному випадку просить долучити зазначений документ як пояснення відповідачів.
Позивач 14.05.2026 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надав заперечення на заяву про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву.
Суд, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 6 частини 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Згідно з частинами 2, 4 ст. 161 ГПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до частини 1 ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
Частина 1 ст. 252 ГПК України передбачає, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу.
У відповідності до частини 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні закріплені нормою статті 251 ГПК України, відповідно до 1 частини якої - відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Отже, згідно частини 1 статті 251 ГПК України процесуальний строк для надання відповідачем відзиву у спрощеному позовному провадженні встановлений законом.
Господарський суд в ухвалі від 16.03.2026 про відкриття провадження у справі, рекомендував відповідачу подати відзив на позовну заяву у 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше 10.04.2026 включно.
Ухвалу суду від 16.03.2026 надіслано відповідачу-1 засобами поштового зв`язку.
В матеріалах справи міститься оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Фермерському господарству "СВ-АГРО" (відповідач-1), а саме ухвали суду про відкриття провадження у справі від 16.03.2026, яка отримана представником відповідача (Ставицьким А.А.) - 23.03.2026.
Крім того, відповідачі-1,-2 були повідомлені про розгляд справи через оголошення на сайті Господарського суду Запорізької області та шляхом отримання примірника ухвали суду, підписаного кваліфікованим електронним підписом на електронну адресу відповідачів-1,-2 - stavitski123@gmail.com з дотриманням встановлених строків, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
За визначенням п. 3 частини 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Отже останнім днем, процесуального строку для надання відповідачем відзиву на позовну заяву, який встановлений законом - статтею 251 ГПК України, враховуючи отримання відповідачем-1 ухвали суду від 16.03.2026 засобами поштового зв`язку є 07.04.2026.
Крім того, суд враховує, що в ухвалі суду від 16.03.2026 також було встановлено граничний термін для надання відзиву - не пізніше 10.04.2026. 
Однак, відзив поданий представником відповідача-1 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» лише 11.05.2026 (зареєстровано 12.05.2026 вх. № 10455/08-08/26).
Згідно з частиною 1 статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1,2 ст.2 ГПК України).
Приписи ст. 119 ГПК України не передбачають можливості продовження встановленого законом строку, зокрема, строку на подачу відзиву на позов у спрощеному провадженні. Частина 1 статті 119 ГПК України надає суду право за заявою учасника справи лише поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Отже, оскільки у ГПК України імперативно закріплено 15-ти денний строк на подання відзиву на позов, який не може бути продовжений судом, тому господарський суд відмовляє відповідачу у продовженні строку для подачі відзиву на позовну заяву.
Водночас суд роз`яснює, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до частини 1 ст. 119 ГПК України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою учасника справи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України.
Відповідно до частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Зі змісту наведеної норми випливає, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. Разом з тим на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена.
При цьому, оскільки у тих випадках, коли суду процесуальним законом надано право встановити строк в межах певного строку, встановленого ГПК України, суд також не може продовжити строк понад встановлений ГПК України строк.
Частиною 4 ст. 119 ГПК України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами (постанова ВП ВС від 10.11.2022 у справі № 990/115/22).
Відмовляючи у поновленні процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву у справі, суд, встановив, що поданий відзив на позовну хоч і містить в прохальній частині клопотання про поновлення строку для подання відзиву, проте взагалі не містить як жодного обґрунтування на підтвердження поважності причин пропуску строку на подання відзиву на позову заяву, так і не містить жодного доказу поважності причин його пропуску, оскільки клопотання про поновлення процесуального строку, у даному випадку, для подання відзиву на позовну заяву у справі, повинно містити обґрунтування причин його пропуску та докази, поважність яких визначається судом.
Проте, суд приймає до матеріалів справи поданий відзив, як пояснення відповідача-1.
Суд також звертає увагу на таке.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на даний час продовжено.
Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", територія с. Кам`янське Василівської міської територіальної громади є територією активних бойових дій з 03.03.2022.
Отже, місцезнаходженням відповідача-2 є вул. Лікарняна, буд. 42, с. Кам`янське, Василівський район, Запорізька область, 71612, що є територією активних бойових дій. на якій тимчасово не функціонує відділення АТ Укрпошта, тому відповідач-2 був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення ухвали суду від 16.03.2026 на сайті Господарського суду Запорізької області та надсилання примірника ухвали суду, підписаного кваліфікованим електронним підписом на електронну адресу відповідача-2 -stavitski123@gmail.com.
Відповідно до ч. 2 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться на тимчасово окупованій території і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-норталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або шляхом розміщення тексту відповідного судового рішення на офіційному веб-порталі судової влади України, з урахуванням вимог, визначених Законом України "Про доступ до судових рішень", у разі обмеження доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень.
З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення.
Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною "права на суд", адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії.
Судом також враховано, що про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі відповідач міг дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України "Єдиний державний реєстр судових рішень": //reyestr. court. gov. ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України "Про доступ до судових рішень" № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Частинами 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 та від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17, а також в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/6964/18.
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач-2 мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
З огляду на викладене, повідомлення відповідачів через оголошення на сайті Господарського суду Запорізької області та надсилання примірника ухвали суду, підписаного кваліфікованим електронним підписом на електронну адресу відповідачів-1,-2 та на поштову адресу відповідача-1, з дотриманням встановлених строків вважається належним повідомленням відповідачів про час та місце розгляду справи.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.
Враховуючи те, що норми статей 182, 183 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.
Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
У зв`язку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення - 19.05.2026.
Розглянувши матеріали справи та фактичні обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

25.03.2021 між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії - Запорізького обласного управління АТ "Ощадбанк" (далі - банк, позивач) та Фермерським господарством "СВ-АГРО" (далі - позичальник, відповідач-1) укладено договір кредитної лінії № 1058 (далі - Кредитний договір). 
Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору Банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а Позичальник зобов`язується отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі, визначеному в статті 3 цього договору, та забезпечити своєчасну та в належному розмірі сплату процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктами 3.1, 3.2 Кредитного договору визначено, що сума максимального ліміту кредитування становить 2 500 000 грн 00 коп. Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 24 березня 2024 року.
У пункті 3.3 Кредитного договору сторони погодили збільшення/зменшення діючого ліміту кредитування в строки згідно з наступним графіком:
До 24.01.2024 (включно) - діючий ліміт 2 500 000,00 грн;
25.01.2024 - 24.02.2024 (включно) - діючий ліміт 1 666 666,67 грн;
25.02.2024 - 24.03.2024 (включно) - діючий ліміт 833 333,34 грн.
Умови щодо визначення розміру процентів за користування кредитом передбачені у пункті 3.5.1 Кредитного договору, відповідно до змісту якого визначено, що Позичальник зобов`язаний забезпечити своєчасну та в належному розмірі сплату процентів за процентною ставкою (Базова процентна ставка), яка є змінюваною та розмір якої розраховується та встановлюється на відповідний період кредитування із застосування формули: БПС = Індекс UІRD(3m) + Маржа, де:
БПС - розмір Базової процентної ставки у процентах річних, який розраховується та встановлюється на відповідний період кредитування за цим договором;
індекс UІRD(3m) - Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб;
Маржа - доданок, який виражений у процентах, що становить 7%.
Пунктом 3.5.2 Кредитного договору визначено, що на момент укладення договору, з урахуванням визначеного на таку дату індексу UІRD(3m) та із застосуванням формули, передбаченої п. 3.5.1 цього договору, розмір Базової процентної ставки становить 14,3% процентів річних, який підлягає застосуванню для визначення зобов`язання Позичальника зі плати процентів до моменту першого перегляду (зміни) у відповідності до пп. 3.5.3 цього Договору.
Перегляд Базової процентної ставки та зміні її розміру (збільшення чи зменшення, якщо не є наслідком застосування формули, передбаченої п. 3.5.1 цього договору) здійснюється Банком кожного календарного кварталу в період з 01 по 07 число першого місяця такого календарного кварталу, починаючи з дати укладення договору по повного виконання Позичальником зобов`язань за цим договором. При цьому застосовується індекс UIRD (3m), який визначається для відповідної дати, а саме станом на "01" січня, "01" квітня, "01" липня та "01" жовтня відповідного року (п. 3.5.3 Кредитного договору).
Згідно з підпунктами 3.16.1, 3.16.2.1 пункту 3.16 Кредитного договору проценти нараховуються щомісячно методом факт/факт у розмірі базової процентної ставки на основну суму боргу за строк правомірного користування основною сумою боргу, до якої включається день видачі кредиту та перебіг якого припиняється:
1) у випадку своєчасного погашення основної суми боргу - в день фактичного повного погашення основної суми боргу (повернення кредиту) і такий день до розрахунку процентів не включається;
2) у випадку прострочення погашення основної суми боргу - у визначений згідно з умовами цього Договору останній день, коли основна сума боргу могла бути погашена без порушення встановленого цим Договором строку/терміну, і такий день до розрахунку процентів включається.
При нарахуванні процентів день видачі Кредиту приймається до розрахунку як 1 (один) повний день користування Кредитом.
Проценти нарахованої за користування кредитом у відповідному місяці (звітному місяці) протягом строку дії Договору сплачуються з 10 по 15 число (включно) місяця, наступного за звітним місяцем.
Умовами пункту 3.6 Договору також встановлений особливий порядок виконання Позичальником зобов`язання щодо своєчасної сплати процентів. Приймаючи до уваги умови Порядку, користуючись принципом свободи договору та керуючись частиною 2 статті 526 ЦК України, сторони дійшли згоди, що за умови дотримання Позичальником умов програми та належного виконання ним умов цього договору (в частині вчасного повернення суми кредиту, її частини та/або вчасної сплати суми процентів її частини), в межах періоду відповідності програмі, Позичальнику встановлюється особливий порядок виконання зобов`язання щодо своєчасності сплати процентів (за умови відсутності обставин та/або порушень умов договору кредитної лінії, які виключають можливість застосування такого особливого порядку), а саме:
- протягом періоду повної компенсації процентів, сплата процентів за договором кредитної лінії в розмірі базової процентної ставки здійснюється Фондом розвитку підприємництва (далі - Фонд) в повному обсязі у зв`язку з наданням Позичальнику компенсації (у випадку отримання Позичальником права на таку компенсацію) шляхом списання Банком коштів в повній необхідній сумі з рахунку ескроу на рахунок, визначений у пункті 3.19. Договору;
- протягом періоду часткової компенсації процентів, Позичальник самостійно (за власні кошти) сплачує нараховані за договором кредитної лінії проценти в розмірі компенсаційної процентної ставки, яка з урахуванням умов програми становить 3 (три цілих) процента річних;
- решта нарахованих процентів в розмірі КЧП, яка розраховується як різниця між базовою процентною ставкою та компенсаційною процентною ставкою, що сплачується Фондом у зв`язку з наданням Позичальником компенсації (у випадку отримання Позичальником права на таку компенсацію) шляхом списання Банком коштів в повній необхідній сумі з рахунку ескроу на рахунок, визначений в пункті 3.19 Договору, або позичальником у випадках та у строки визначені Договором.
Відповідно до п. 3.7 Договору Позичальник сплачує Банку:
- комісійну винагороду за надання кредиту в розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотків від суми максимального ліміту кредитування в день укладання договору;
- комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 0,35 (нуль цілих триста п`ять сотих) відсотків від суми максимального ліміту кредитування в день укладання договору.
Кредит надається траншами в порядку та на умовах, передбачених цим договором, з рахунку для обліку основної суми боргу в безготівковому порядку на поточний рахунок Позичальника (п. 3.9 Договору).
Пунктом 3.11 Договору встановлено, що з метою дотримання діючого ліміту кредитування згідно з умовами цього договору, Позичальник зобов`язаний не пізніше першого банківського дня наступного періоду здійснити погашення основної суми боргу у сумі, що буде необхідною для дотримання діючого ліміту кредитування на такий наступний період. У разі, якщо діючий ліміт кредитування буде вичерпано, Позичальник має право отримати наступний транш у межах діючого ліміту кредитування лише за умови погашення основної суми боргу (частково або в повному обсязі) за цим договором.
Також, Позичальник зобов`язався здійснити погашення основної суми боргу за кожним траншем не пізніше ніж на 365 календарний день з моменту отримання траншу незалежно від розміру діючого ліміту кредитування, що встановлений на окремий банківський день згідно з пп. 3.3 цього договору (підпункт 3.11.1 Договору).
Відповідно до пунктів 3.16, 3.19 Договору, Позичальник зобов`язаний забезпечити своєчасну сплату Банку процентів в порядку та розмірах Визначених цим договором. З метою виконання зобов`язання Позичальник здійснює перерахування коштів для погашення заборгованості за цим Договором. Виконання зобов`язань за цим Договором (в тому числі погашення простроченої заборгованості) проводиться з використанням рахунку НОМЕР_2 , (код банку 313957) у валюті, що передбачена умовами цього Договору для кожного виду платежу та Банку зараховує зазначені кошти з вказаного рахунку на рахунок для обліку заборгованості Позичальника за відповідним зобов`язанням. 
З урахуванням умов програми призупиняється надання компенсації Позичальнику, якщо він допустить прострочення більше ніж на 15 (п`ятнадцять) календарних днів виконання зобов`язань зі сплати процентів (їх частини) та/або з повернення кредиту (його частини), або з інших підстав, які передбачені або будуть передбачені умовами програми (підпункт 3.18.1 Договору).
За умовами пп. 4.3.1 Договору Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе за цим договором зобов`язання, а також зобов`язання за іншими договорами, укладеними з Банком.
У відповідності до пп. 4.3.2 Договору Позичальник зобов`язався також у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором на першу вимогу Банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено в цьому договорі, а також у повному обсязі всі інші платежі та відшкодувати завдані збитки.
Відповідно до п. 8.6 Кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (за бажанням) та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором.
Відповідно до п. 2.7 Додаткового договору № 1 до Договору кредитної лінії № 1058 від 25.02.2021 встановлено, що в доповнення до інших комiciйних винагород Позичальник сплачує Банку комісійну винагороди за здійснення Банком операції з управління за кредитом, що пов`язана з отриманням Гарантій. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 0,1% (нуль цілих одна десята) відсотків річних, яка нараховується щомісячно на діючий ліміт кредитування. помножений на ставку індивідуальної гарантії,станом на останній банківський день кожного місяця/останній банківський день користування Позичальником кредитними коштами протягом строку включення кредитної операції до Портфеля кредитів, що розраховується щомісячно за методом 30/360. Сплата комісійної винагороди здійснюється щомісячно не пізніше15числа місяця, наступного за звітним.
Також, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 1 від 25.03.2021.
Згідно з умовами п. 2.1 Договору поруки Поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, з усіма додатковими договорами, угодами, додатками, змінами та доповненнями до нього, які чинні на момент укладення цього договору та можуть бути укладені після його укладення, у т.ч. того, що виникне в майбутньому відповідно до умов кредитного договору.
Пунктом 2.2 Договору поруки встановлено, що Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у тому ж обсязі, що і боржник в порядку, визначеному кредитним договором, у т.ч., але не виключно у разі повного чи часткового невиконання боржником зобов`язання, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом та/або повернення частини кредиту.
Відповідно до пункту 2.4 Договору поруки обсяг зобов`язань Поручителя за цим договором не с фіксованою сумою і може збільшуватися або зменшуватися в залежності від виконання Боржником та/або Поручителем (на умовах, визначених цим договором) зобов`язання за кредитним договором, а також черговості направлення кредитором отриманих грошових коштів в погашення зобов`язання.
Поручитель відповідає перед кредитором за виконання Боржником зобов`язання, а також несе визначену законодавством відповідальність за порушення ним встановленого цим договором грошового зобов`язання, в тому числі щодо сплати коштів за користування чужими грошовими коштами (пункт 2.5 Договору поруки).
Пунктом 2.6 Договору поруки унормовано, що Поручитель погоджується та зобов`язується солідарно відповідати за виконання зобов`язання правонаступниками Боржника чи будь-якою іншою особою, на яку буде переведено борг за кредитним договором та/або яка буде визначена боржником за зобов`язанням відповідно до законодавства України.
У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язання в порядку та строки, встановлені кредитним договором, кредитор набуває права вимоги до боржника і Поручителя щодо сплати заборгованості за порушеним зобов`язанням, а Поручитель та боржник з моменту порушення боржником зобов`язання відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пп. 3.2.2 Договору поруки).
Підпунктом 3.2.3 Договору поруки встановлено, що кредитор маг право вимагати виконання зобов`язання за кредитним договором на власний вибір, як від боржника і поручителя спільно, так від будь-кого з них окремо, причому як в повному обсязі, так і частково.
З метою реалізації відповідно до умов цього договору права вимоги до Поручителя кредитор має право, але не зобов`язаний пред`явити (направити) Поручителю вимоги (пп. 3.2.4 Договору поруки).
Порука на підставі цього договору діє незалежно від інших способів виконання зобов`язання боржника перед кредитором за кредитним договором (пп. 3.2.6 Договорів поруки).
У випадку направлення кредитором Поручителю вимоги, Поручитель зобов`язуються здійснити виконання порушеного зобов`язання протягом 10 календарних днів з дати направлення вимоги кредитором та в обсязі, зазначеному у вимозі. Якщо кредитор скористався своїм правом та направив Поручителю вимогу, остання є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання Поручителем зобов`язання в розмірі, визначеному кредитором у вимозі. Єдиною підставою для визначення кредитором у вимозі розміру зобов`язання, що підлягає виконанню Поручителем, є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою кредитора для визначення грошових зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором (підпункти 3.2.7 - 3.2.8 Договору поруки).
Відповідно до пп. 3.3.5 Договору поруки виконання зобов`язання здійснюється Поручителем шляхом переказу грошових коштів на рахунок кредитора, визначений кредитним договором для погашення заборгованості або у вимозі, направленої кредитором відповідно до умов цього договору.
Підпунктами 10.1.1, 10.1.2, 10.3.1 Договору поруки врегульовано наступне:
до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цих договорів, застосовується строк позовної давності тривалістю 10 років;
дія поруки за цими договорами для цілей застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України становить 10 років з моменту підписання цих договорів сторонами та їх скріплення
печатками сторін (за бажанням).
Виконання позичальником зобов`язання за договором частково, згідно ставки індивідуальної гарантії в розмірі 50% від суми кредиту, забезпечено гарантією держави.
Так, на підставі Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік", постанови Кабінету Міністрів України від 25.11.2020 №1151 "Деякі питання надання державних гарантій на портфельній основі у 2020 році" (надалі - Порядок №1151), постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 №1317 "Про надання державних гарантій на портфельній основі у 2020 році" (надалі - Постанова №1317) в Україні запроваджена державна підтримка позичальників - суб`єктів господарювання у формі державних гарантій на портфельній основі.
Учасниками Програми надання державних гарантій на портфельній основі у 2020 році є:
- агент - АТ "Державний експортно-імпортний банк України", що надає агентські, консультаційні та інші послуги відповідно до умов агентської угоди між гарантом та агентом та договору про надання державної гарантії на портфельній основі, який укладається між гарантом та банком-кредитором;
- банки-кредитори - банки, відібрані на умовах, визначених Порядком №1151, перелік яких визначається рішенням Кабінету Міністрів України щодо надання державних гарантій на портфельній основі;
- гарант - Кабінет Міністрів України, що діє від імені держави, в особі Міністра фінансів;
- позичальники - суб`єкти господарювання мікропідприємництва, малого та/або середнього підприємництва, визначені Господарським кодексом України, що отримують кредити від банків-кредиторів, часткове виконання боргових зобов`язань за якими забезпечується державними гарантіями на портфельній основі.
Для забезпечення співпраці сторін, пов`язаної з наданням державної підтримки, між Міністром фінансів України Марченко С.М., який діє від імені держави за дорученням Кабінету Міністрів України, на підставі Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 375 (далі - Гарант) та АТ "Ощадбанк" (далі - Бенефіціар) укладений Договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13010-05/271 від 31.12.2020 (далі - Договір гарантії).
За умовами п. 2.1 Договору гарантії Гарант на умовах цього договору та в межах ліміту гарантії надає на користь Бенефіціара безвідкличну гарантію з метою гарантування виконання Принципалами (суб`єктами господарювання, яким надано кредит) частини своїх грошових зобов`язань перед Бенефіціаром за кредитними договорами, включеними до портфеля.
Відповідно до пунктів 1.1, 2.3 Договору гарантії, гарантія вважається наданою на користь Бенефіціара з дати укладання нього договору. Строк дії гарантії - період, що починається на дату укладання цього договору та закінчується в дату, яка випадає через 5 років з дати укладення цього договору.
Згідно з п. 2.5 Договору гарантії ставка індивідуальної гарантії визначається па власний розсуд Бенефіціара для кожного окремого кредиту та не може перевищувати 70% за кожним окремим кредитом.
Пункт 2.7 Договору гарантії встановлює, що у разі настання гарантійного випадку (Принципал не здійснив планового платежу за основним боргом згідно з графіком платежів за будь-яким кредитом, включеним до портфеля, і такий платіж залишається несплаченим протягом 90 календарних днів поспіль) Гарант зобов`язаний сплатити на користь Бенефіціара суму сплати за гарантією згідно з вимогами розділу V цього договору.
Пунктами 3.1 - 3.3 Договору гарантії передбачено, що з метою включення кредитів до портфеля Бенефіціар формує реєстр, до якого включаються всі кредити, які Бенефіціар визначив як такі, що включені до портфеля. Бенефіціар формує реєстр з кредитів, які відповідають під час першого включення таких кредитів до реєстру критеріям прийнятності. Включення кредитів до реєстру свідчить про те, що зобов`язання за такими кредитами є такими, що частково забезпечені гарантією з дати першого включення таких кредитів до реєстру.
У п. 5.1 Договору гарантії визначено, що у разі настання гарантійного випадку Бенефіціар направляє Гаранту вимогу, а Агенту - копію вимоги разом з інформацією щодо сум, що належать до сплати гарантом, та підтверджувальними документами.
Відповідно до п. 5.5 Договору гарантії Гарант на підставі вимог, отриманих від Бенефіціара, з урахуванням інформації Агента щодо перевірки вимог сплачує на рахунок Бенефіціара суму сплати за гарантією згідно з вимогою раз на місяць (але не пізніше 30 календарних днів після отримання відповідної вимоги) за умови одночасного дотримання таких вимог.
Згідно з п. 6.1 Договору гарантії, у разі здійснення гарантом виплати суми сплати за гарантією за будь-яким проблемним кредитом Бенефіціар зобов`язується відобразити в обліку виникнення заборгованості Принципала перед бюджетом на суму здійсненої Гарантом виплати суми сплати за гарантією та застосувати інструменти врегулювання заборгованості за таким проблемним кредитом.
Пунктом 6.3 Договору гаранти врегульовано, що кошти, отримані внаслідок застосування інструментів врегулювання заборгованості за проблемним кредитом, перераховуються на рахунок Гаранта в сумі, пропорційній ставці індивідуальної гарантії ча таким проблемним кредитом, та зараховуються насамперед у рахунок погашення простроченої заборгованості перед бюджетом, у зв`язку з чим Бенефіціар робить відповідний бухгалтерський запис та зменшує заборгованість принципала перед державним бюджетом.
Робота зі стягнення з Принципала простроченої заборгованості перед державою проводиться Бенефіціаром на підставі Порядку № 1151, ст. 6-1 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та цього договору (пункт 6.6 Договору гарантії).
У пунктах 13.13 - 13.14 Договору гарантії сторони передбачили, що Договір гарантії вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним.
На момент укладення Договору Позичальник повністю відповідав критеріям прийнятності та ініціював шляхом надання до Банку письмової заяви від 02.03.2021 отримання забезпечення за кредитом у вигляді гарантії на умовах, визначених Порядком № 1151 та Договором гарантії.
За таких обставин, кредит був включений АТ «Ощадбанк» до портфелю кредитів, зобов`язання за якими частково забезпечені гарантією, та з метою виконання вимог розділу 6 Договору гарантії. 25.03.2021 АТ «Ощадбанк» уклав з Позичальником Додатковий договір № 1 (далі - Додатковий договір) до Договору, в якому сторони доповнили останній наступними положеннями:
Позичальник обізнаний про те, що його грошові зобов`язання перед Банком зі сплати основної суми боргу за кредитом будуть частково забезпечені Гарантією у випадку включення кредиту до портфелю (пп. 2.2.1.1 Додаткового договору);
Позичальнику відомі, повністю зрозумілі умови надання гарантії, з якими він повністю погоджується та вважає їх прийнятними для себе (пп. 2.2.1.2 Додаткового договору);
Позичальник визнає та підтверджує, що у разі виконання Гарантом гарантійних зобов`язань перед Банком шляхом здійснення платежів за рахунок коштів державного бюджету у Позичальника і моменту такого виконання виникає прострочена заборгованість перед державою, а до держави переходять права кредитора та право вимагати від Позичальника погашення заборгованості у способи та згідно процедур, встановлених Порядком № 1151 та Договором про надання гарантії (пп. 2.2.1.3 Додаткового договору);
Позичальнику відомо, що на суму простроченої заборгованості Позичальника перед державою нараховується за кожен календарний день прострочення пеня у розмірі 120% річної облікової ставки Національного банку України (пп. 2.2.1.4 Додаткового договору);
Позичальник визнає та підтверджує, що Банк у відповідності до норм Порядку та положень Договору про надання гарантії маг всі повноваження стягувати прострочену заборгованість перед державою та застосовувані інші інструменти врегулювання заборгованості за Кредитом з метою погашення простроченої заборгованості Позичальника перед бюджетом та зобов`язань Позичальника зі сплати пені (пп. 2.2.1.5 Додаткового договору):
Позичальнику відомо, що грошові кошти, отримані від звернення стягнення на забезпечення або в результаті інших заходів щодо стягнення з Позичальника простроченої заборгованості, направляються, в тому числі в рахунок відшкодування (в порядку регресу) сплачених за Гарантією сум та нарахованої пені (пп. 2.2.1.6 Додаткового договору);
Позичальник підтверджує, що він проінформований про те, що протягом строку дії кредитного договору гарант може прийняти рішення виключити з будь-яких причин та на свій власний розсуд кредит з портфелю (зокрема, але не виключно у випадках невиконання зобов`язання чи порушення Позичальником умов або наданих ним гарантій, які визначені цим додатковим договором), що призведе до припинення дії гарантії в частині забезпечення нею виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором, про що Позичальник буде невідкладно проінформований Банком (підпункту 2.2.1.9 Додаткового договору).
На виконання умов пунктів 1.1, 2.1 Договору Банк надав Позичальнику кредит перерахувавши 25.03.2021 - 2 500 000,00 грн на рахунок Позичальника, відкритий в Банку для отримання кредитних коштів НОМЕР_3 .
Підпунктом 3.11.1 Договору встановлено, що з метою дотримання діючого ліміту кредитування згідно з умовами цього договору. Позичальник зобов`язаний не пізніше першого банківського дня наступного періоду здійснити погашення основної суми боргу у сумі, що буде необхідною для дотримання діючого ліміту кредитування на такий наступний період. У разі, якщо діючий ліміт кредитування буде вичерпано. Позичальник мас право отримати наступний транш у межах діючого ліміту кредитування лише за умови погашення основної суми боргу (частково або в повному обсязі) за цим договором. Також Позичальник зобов`язався здійснити погашення основної суми боргу за кожним траншем не пізніше ніж на 365 календарний день з моменту отримання траншу незалежно від розміру діючого ліміту кредитування, що встановлений на окремий банківський день згідно з п. 3.3 цього договору.
На виконання умов пунктів 2.1, 3.2, 3.9 Кредитного договору Банком було перераховано на поточний рахунок Позичальника наступні транші:
 	Наданий	Погашено	Прострочено	
25.03.2021	2 500 000.00	0.00	0.00	
17.08.2021	748 440.00	748 440.00	0.00	
02.09.2021	0.00	117 851.27	0.00	
03.09.2021	117 955.44	104.17	0.00	
10.11.2021	141 449.49	141 449.49	0.00	
11.11.2021	137 976.60	137 976.60	0.00	
16.11.2021	121319.88	121319.88	0.00	
18.11.2021	706 576.61	706 576.61	0.00	
19.11.2021	322 214.16	322 214.16	0.00	
25.11.2021	815 916.82	815 916.82	0.00	
06.09.2022	0.00	254 546.44	0.00	
01.11.2022	254 000.00	0.00	0.00	
02.11.2022	750 000.00	750 104.17	0.00	
03.11.2022	800 000.00	799 895.83	0.00	
04.11.2022	700 000.00	700 000.00	0.00	
01.11.2023	0.00	0.00	249 453.56	
02.11.2023	0.00	0.00	750 000.00	
03.11.2023	0.00	0.00	800 000.00	
06.11.2023	0.00	0.00	700 000.00	
15.11.2023	0.00	6 472.70	0.00	
28.12.2023	0.00	0.08	0.00	
02.08.2024	0.00	1 246 490.39	0.00	
Всього	8 115 849.00	6 869 358.61	2 499 453.56	
Всього погашено поточний	 	5 616 395.44	 	
Всього погашено прострочку	 	1252 963.17	 	
Залишок боргу	 	1 246 490.39	 	
Отже, Позичальник порушив умови Кредитного договору, не здійснив плановий платіж та допустив прострочення основного боргу з 17.08.2022 та прострочення боргу за процентами з 17.11.2023, що призвело до настання гарантійного випадку в розумінні п. 2.7 Договору гарантії.
У відповідності до п. 3.13 Договору Банк має право призупинити надання кредиту (траншу) або відмовитися від надання Позичальнику Кредиту (траншу) частково або в повному обсязі, відкликати Кредит, або вимагати дострокового повернення суми Кредиту (траншу) та сплати суми нарахованих процентів за користування Кредитом (тратппу) (разом з будь-якими Іншими нарахованими сумами, що підлягають сплаті за цим Договором, у тому числі, але не виключно, в наступних випадках: Позичальник вчасно не здійснив погашення Основної суми боргу або її частини, або не забезпечив сплату Процентів в порядку та способи визначені цим Договором та з урахуванням програми або не здійснив погашення будь-яких інших сум, які підлягають сплаті за цим Договором (пп. 3.13.2 Договору).
Через неналежне виконання Позичальником умов Договору, зокрема, щодо погашення основної суми боргу та процентів за користування кредитом у встановлений пп. 3.11.1, 3.16 Договору строк, Банк скористався передбаченим пунктом 3.13 Договору правом на відкликання кредиту та 26.09.2023 направив Позичальнику на адресу електронної пошти вимогу про відкликання кредиту, якою Позичальник повідомлявся про необхідність протягом 25 банківських днів з дати направлення Банком цісї вимоги, здійснити повернення всієї суми кредиту та платежів за нарахованими процентами за користування кредитом у сумі 3 743 322 грн 40 коп.
Однак, вказана вимога АТ «Ощадбанк» була залишена Позичальником без будь-якого задоволення та/або реагування.
У зв`язку із настанням гарантійною випадку, АТ «Ощадбанк» в порядку, передбаченому пунктами 2.7, 5.1 Договору гарантії звернувся до Гаранта (з копією Агенту) з вимогою № 133 від 25.06.2024 про сплату за гарантією суми в розмірі 1 246 490,39 грн 00 коп., що складає 50 % від простроченої суми основного боргу за кредитом в розмірі 2 492 980,78 грн.
За результатами розгляду зазначеної вимоги 01.08.2024 Гарант перерахував Банку суму у розмірі 1 246 490 грн 39 коп. для відшкодування за кредитною операцією.
На виконання п. 6.1 Договору гарантії, 02.08.2024 Банк спрямував отримані кошти в рахунок часткового погашення заборгованості за основним боргом та відобразив на рахунку № НОМЕР_4 виникнення простроченої заборгованості ФГ «CВ-АГРО» перед державою в сумі 1 246 490 грн 39 коп.
Неналежне виконання Фермерським господарством "СВ-АГРО" зобов`язань за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, а також невиконання ОСОБА_1 (Поручителем) зобов`язань за договорами поруки 1 від 25.03.2021 стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми 1 246 490 грн 39 коп. простроченої заборгованості за основним боргом, 28 541 грн 87 коп. прострочених процентів за користування кредитом, 1 974 грн 52 коп. простроченої комісії.
Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Згідно з приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України, підставами виникнення зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа мас право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем-1 укладено Договір кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ("Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З матеріалів справи також вбачається, що відповідач скористався кредитними коштами, проте не виконав в повному обсязі свого зобов`язання з повернення кредиту у строк передбачений п. 3.11.1 Кредитного договору, що підтверджується виписками по рахунку, наданими позивачем до матеріалів справи та не спростовано відповідачем.
Виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц).
За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Нормами ч. 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.
Водночас, вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, та перерахував Позичальнику кредитні кошти у розмірі 2 500 000 грн 00 коп.
Позичальник порушив умови Кредитного договору, не здійснив плановий платіж та допустив прострочення основного боргу з 17.08.2022 та прострочення боргу за процентами з 17.11.2023, що призвело до настання гарантійного випадку в розумінні п. 2.7 Договору гарантії.
01.08.2024 Гарант за договором про надання державної гарантії на портфельній основі № 13010-05/271 від 31.12.2020 здійснив на користь позивача сплату за гарантією суми 1 246 490 грн 39 коп.
Отримані кошти Банк, на виконання п. 6.1 Договору про надання гарантії, 02.08.2024 спрямував у рахунок часткового погашення заборгованості за основним договором та відобразив на рахунку НОМЕР_4 виникнення простроченої заборгованості Фермерського господарства «СВ-АГРО» перед державою в сумі 1 246 490 грн 39 коп. 
Крім того, в порушення пунктів 3.5, 3.6, 3.7, 3.16 Кредитного договору Позичальником не виконано своїх зобов`язань в частині щомісячної сплати процентів за користування кредитом, нарахованих позивачем, внаслідок чого на рахунку НОМЕР_5 відображена прострочена заборгованість за даними платежами.
Позивач неодноразово направляв на адресу позичальника та поручителя відповідні листи-вимоги: № ЕЛ-50294/107.10/1-12/2024 від 26.04.2024, № 55/5.4-02/116978/2024 від 13.09.2024, № 55/5.4-02/7117003/2024 від 13.09.2024, № 55/5.4-02/43778/2025 від 15.04.2025, № 55/5.4-02/43784/2025 від 15.04.2025, № 55/5.4-02/43786/2025 від 15.04.2025.
У вимогах Банк повідомляв відповідачів про виникнення за Договором кредитної лінії №1058 від 25.03.2021 простроченої заборгованості, в тому числі і перед державою на суму 1 246 490,39 грн та перехід до держави прав кредитора за Договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, Договором поруки № 1 від 25.03.2021 (у розмірі частини обов`язку, що була виконана Гарантом) та вимагав погашення заборгованості у встановлений строк.
Зазначені листи були надіслані на електронну адресу та поштову адресу відповідачів, вказану у договорі кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021 - stavitski123@gmail.com.
Однак, у визначений термін заборгованість за кредитом Позичальником та Поручителем не була погашена, вимоги залишилися без задоволення.
Матеріали справи свідчать, що внаслідок неналежного виконання відповідачем-1 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась та має місце заборгованість за договором кредитної лінії № 1058 від 25.03.2021, укладеним між Фермерським господарством "СВ-АГРО" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк", розмір якої станом на 10.02.2026 складає 1 277 006 грн 78 коп., з яких: 1 246 490 грн 39 коп. прострочена заборгованість за основним боргом, 28 541 грн 87 коп. прострочені проценти за користування кредитом, 1 974 грн 52 коп. прострочена комісія. 
Відповідач-1 доказів повернення кредитних коштів за Кредитним договором в повному обсязі суду не надав.
Щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості суд відзначає, що позовні вимоги в даній справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Тому, ефективний судовий захист прав та інтересів позивача є можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд впливає, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних відносин.
Захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і поручителів у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу останнього. 
Господарський процесуальний кодекс України у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонам якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 1 частини першої статті 20 ГПК України). 
З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду: спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання. 
Основне зобов`язання в даній справі з надання кредитних коштів виникло між юридичними особами, наявність фізичної особи поручителя в даному випадку не є вирішальною для визначення суб`єктної юрисдикції справи у спорі. 
Даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів. 
Згідно частини 1 ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Отже, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителем кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Частиною 1 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включно зі сплатою основного боргу, процентів, неустойки, від шкодування збитків, крім випадків, коли поручитель зобов`язався відповідати за виконання зобов`язання частково (ч. 2 ст. 553, ч. 2 ст. 554 ЦК України).
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем-2 укладено Договір поруки № 1 від 25.03.2021.
Відповідачем-2 не надано заперечень щодо факту укладення між сторонами Договору поруки № 1 від 25.03.2021.
Отже, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителем кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.
Щодо підстав припинення поруки необхідно зазначити, що відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Жодної з підстав для припинення дії договору поруки № 1 від 25.03.2021, визначених ст. 559 ЦК України, судом не встановлено.
Позовні вимоги в даній справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача є можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд впливає, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних відносин.
Захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і поручителя у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу останнього.
На момент розгляду справи ні Позичальник, ні Поручителі заборгованість перед Кредитором у повному обсязі не сплатили. 
Отже, зобов`язання за Основним договором не припинились, а оскільки Договір поруки укладено сторонами для забезпечення виконання зобов`язань по Договором кредитної лінії, то не припинилась і дія Договору поруки.
Таким чином, у даному випадку, позивачем доведено обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.
Як встановлено судом, відповідачем-1 порушено строки погашення кредиту та процентів, передбачені у підписаному сторонами графіку, у зв`язку з чим заборгованість останнього перед позивачем у справі за Кредитним договором склала: 1 243 490 грн 39 коп. прострочені проценти за користування кредитом - 28 541 грн 87 коп., 1 974/52 прострочена комісія.
Вказані нарахування підтверджуються відповідними розрахунком та виписками по рахункам, що додані до матеріалів позовної заяви та з урахуванням часткової оплати відповідачем заборгованості. 
Суд враховує, що відповідач-2 ОСОБА_1 є керівником, одним із засновників Фермерського господарства "СВ-АГРО" (позичальника, відповідача-1). 
Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачам-1,-2 було достеменно відомо про наявність заборгованості за кредитним договором.
Відповідачами-1,-2 не надано заперечень щодо факту укладення між сторонами кредитного договору, Додатку до нього та Договору поруки.
Докази, що спростовують ці обставини, в матеріалах господарської справи відсутні та суду не надавались.
Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Під належним виконанням зобов`язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк (термін), з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов`язань. Якщо учасники зобов`язання порушують хоч би одну з умов його належного виконання, зобов`язання не припиняється, а трансформується (змінюється), оскільки в такому разі на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки у вигляді відшкодування збитків, сплати неустойки тощо. Виконання таких додаткових обов`язків, як правило, не звільняє боржника від виконання зобов`язання в натурі. Лише після того, як сторони здійснять усі дії, що випливають із зобов`язання, воно вважатиметься припиненим.
Виконання, яке припиняє зобов`язання, має бути належним чином оформлене (підтверджене).
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 викладений такий правовий висновок: "Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Позивачем не заявлено вимогу щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України.
Позивачем відповідачам-1,-2 нараховані проценти за користування кредитом, за якими на час вирішення спору судом рахується заборгованість в розмірі 28 541 грн 87 коп. та прострочена комісія в розмірі 1 974 грн 52 коп.
Як встановлено судом вище, строком повернення кредиту є 24.03.2024, тобто і строк правомірного користування кредитними грошовими коштами закінчився 24.03.2024.
Розмір нарахованих позивачем відповідачу прострочених процентів за користування кредитом складає 28 541 грн 87 коп. Згідно з розрахунком заборгованості (позивач нарахував проценти за період до 14.03.2024, тобто в межах строків дії договору.
Відповідач контррозрахунку не надав, заперечення відповідача-1 щодо нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредиту є безпідставними та не приймаються судоми, на підставі вищевикладеного.
Перевіривши наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок, судом встановлено, що нарахування процентів позивачем та комісії здійснено правильно, розрахунок відповідачем не спростований.
Статтею 3 ЦК України закріплено, що одним із основних принципів цивільного права є принцип добросовісності, розумності та справедливості.
Введення на території України режиму воєнного стану є загальновідомою обставиною, проте всі громадяни та підприємства, установи та організації України знаходяться в однаковому становищі, тому позивач у справі також знаходиться в несприятливому економічному становищі, а отже правомірно розраховує на повернення суми кредиту, процентів нарахованих за користування кредитними коштами та комісійних винагород.
Суд критично оцінює твердження представника відповідача-1 про те, що неможливість функціонування (припинення господарської діяльності) відповідача-1 внаслідок втрати доступу до земельних ділянок, на яких велася господарська діяльність, та до всього виробничого майна (будівлі, споруди, техніка, обладнання), неможливість здійснення господарської діяльності на окупованій території згідно із законодавством України, є обставиною, що свідчить про припинення зобов`язань на підставі ст. 607 ЦК України.
Крім того, суд звертає увагу на таке.
Так, відповідно до частини першої, другої статті 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, за загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина перша статті 617 ЦК), а за умовами пункту 8.3 договору і підставою для вчинення правочину - розірвання договору в односторонньому порядку, якщо обставини непереборної сили тривають більше тридцяти днів.
Згідно з нормами статті 218 ГК України (в редакції, яка була чинна на момент виникнення правовідносин) у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").
У постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що:
- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;
- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;
- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.
ТПП України листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).
Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22 Верховний Суд виклав наступні висновки:
- лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин;
- форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання;
- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.
У постанові від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що:
- ТПП України листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили); 
- вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні;
- лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
У постанові від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 Верховний Суд виснував, що:
- лист ТПП України від 28.02.2022, яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";
- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;
- сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;
- той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
Отже, лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац 3 частини третьої статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").
Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону ""Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором.
У постанові від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22 Верховний Суд зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень стаття 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.
Суд зазначає, що вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема щодо підтвердження наявності форс-мажорних обставин, мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.
Разом з цим, у постановах Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 та від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, також зазначено, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Таким чином, саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22.
Разом з цим, повідомлення про форс - мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс - мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти наявність вказаних обставин та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору
Такі висновки, викладено у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22.
Крім того, про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс - мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі.
Подібний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18, від 03.08.2022 у справі №910/5408/21, від 21.09.2022 у справі № 904/3469/21.
Відповідачі не підтвердили настання форс-мажорних обставин саме для спірного випадку невиконання господарського зобов`язання.
Відповідач-1 лише зазначив, що не має можливості здійснювати господарську діяльність без доступу до власних виробничих приміщень та транспорту. У відповідача відсутній доступ до земельних ділянок та сільськогосподарської техніки, що розташовані на територіях активних бойових України. Військова агресія російської федерації проти України та подальші активні бойові діі на території, на якій знаходиться майно та здійснювало господарську діяльність Фермерське господарство «СВ АГРО», перебуває у прямому причинному зв`язку з неможливістю здійснення ним господарської діяльності, отримання прибутку та погашення заборгованості перед позивачем.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід також зазначити, що судом першої інстанції враховано, що принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.05).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.08 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.19 у справі № 902/761/18, від 20.08.20 у справі № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
При цьому, в контексті положень ст. 55 Конституції України (кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань), а також вимог ст. 4 ГПК України (право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується …), через надуманість та безпідставність, судом відхиляється твердження представника відповідача 2, які викладені у відзиві за вих. від 19.01.26 № 19/01/26-01 на позовну заяву.
Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
При цьому, позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Судом досліджено усі обставини справи № 908/597/26 та надано оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам. 
Крім того, враховуючи спірний характер правовідносин між сторонами суд вважає, що наведена міра обґрунтування даного судового процесуального рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. 
Наведене вище в тексті цього рішення спростовує інші твердження відповідача щодо правових підстав для повної відмови у задоволенні позову у цій справі. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів-1,-2. 
Керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" до Фермерського господарства "СВ-АГРО", ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути солідарно з Фермерського господарства "СВ-АГРО" (вул. Південне шосе, буд. 62, м. Запоріжжя, 69008, ідентифікаційний код юридичної особи 38025503), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк" (пр. Соборний, буд. 48, м. Запоріжжя, 69063, ідентифікаційний код юридичної особи 02760363) 1 246 490 (один мільйон двісті сорок шість тисяч чотириста дев`яносто) грн 39 коп. прострочена заборгованість за основним боргом, 28 541 (двадцять вісім тисяч п`ятсот сорок одна) грн 87 коп. прострочені проценти за користування кредитом, 1 974 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят чотири) грн 52 коп. прострочена комісія. 

Стягнути з Фермерського господарства "СВ-АГРО" (вул. Південне шосе, буд. 62, м. Запоріжжя, 69008, ідентифікаційний код юридичної особи 38025503) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління АТ "Ощадбанк" (пр. Соборний, буд. 48, м. Запоріжжя, 69063, ідентифікаційний код юридичної особи 02760363) 9 577 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят сім) грн 55 коп. судового збору.

Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Запорізького обласного управління АТ "Ощадбанк" (пр. Соборний, буд. 48, м. Запоріжжя, 69063, ідентифікаційний код юридичної особи 02760363) 9 577 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят сім) грн 55 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 22.05.2026.

Суддя С.С. Дроздова 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.