ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/535/20  Номер провадження 22-ц/814/1407/26	Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Чумак О.В., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчук Олександра Миколайовича на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 07 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування власністю та виселення з квартири,- 

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому прохала усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме : квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири.
Заявлені вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 16.03.2004 їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі без реєстрації та без жодних угод. Добровільно висилятись не бажає, внаслідок чого чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю.
Рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 07 грудня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування власністю та виселення з квартири було задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
З вказаним рішенням суду не погодились представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук О.М. та подали апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 07.12.2025 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування власністю та виселення з квартири в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла
Зокрема вказує, зі змісту позовної заяви позивач не навів наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку. Акцентує увагу, що суд першої інстанції неодноразово відмовляв Відповідачу в задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_3 , який є спільною дитиною Позивача та Відповідача, що є порушенням ст.ст. 76-80, 90 ЦПК України
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник відповідача. інші особи, які брали участь в розгляді справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.03.2004 ОСОБА_2 купила в кредит квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка в подальшому була зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.4-5).
Відповідно до довідки про склад сім`ї сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб від 15.04.2020 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області№ 534/196/21від 22.05.2023 у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна було відмовлено. 
Рішення мотивовано тим, що відсутні у сукупності всі наведені судом ознаки, що притаманні сім`ї як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і суд дійшов висновку про відсутність достатніх доказів факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та факту здійснення витрат на придбання спірного майна за кошти спільного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бюджету.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 08.01.2025 рішення Комсомольського міського суду Полтавської області по справі № № 534/196/21 залишено без змін.
Отже ключовим аргументом відповідача щодо збереження права користування житлом є його твердження про існування фактичних сімейних відносин із ОСОБА_2 , які, на його думку, надають йому права, передбачені статтею 405 ЦК України.
Однак, вказаний аргумент повністю спростовується вищевказаним рішенням суду, яким було відмовлено ОСОБА_1 у встановленні факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 ..
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що про наявність підстав для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачці на праві власності, оскільки відповідач проживає у ній без належних правових підстав та створює перешкоди позивачці у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Водночас відповідач та його представник, посилаючись на наявність у ОСОБА_1 сталих зв`язків із цією квартирою як місцем проживання, не надали суду доказів того, що відповідач не має у власності іншого житла.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За приписами статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Із матеріалів справи вбачається, що 16.03.2004 ОСОБА_2 купила в кредит квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка в подальшому була зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.4-5).
Відповідно до довідки про склад сім`ї сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб від 15.04.2020 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області№ 534/196/21від 22.05.2023 у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна було відмовлено. Рішення мотивовано тим, що відсутні у сукупності всі наведені судом ознаки, що притаманні сім`ї як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і суд дійшов висновку про відсутність достатніх доказів факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та факту здійснення витрат на придбання спірного майна за кошти спільного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бюджету. Постановою Полтавського апеляційного суду від 08.01.2025 рішення Комсомольського міського суду Полтавської області по справі № № 534/196/21 залишено без змін.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки наявні всі підстав для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачці на праві власності, оскільки відповідач проживає у ній без належних правових підстав та створює перешкоди позивачці у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Водночас відповідач та його представник, посилаючись на наявність у ОСОБА_1 сталих зв`язків із цією квартирою як місцем проживання, не надали суду доказів того, що відповідач не має у власності іншого житла.
Згідно статей 12,13,81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріалами справи підтверджено доведеність позовних вимог позивача стосовно існування між сторонами кредитних прав та зобов`язань та підтвердження факту отримання ОСОБА_4 кредитних коштів, а саме встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі, крім того відповідач не виконував умов кредитного договору внаслідок чого утворилась заборгованість.
Колегія суддів зазначає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчук Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 07 грудня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 29 квітня 2026 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ О.І. Обідіна_________________ О.В. Чумак