ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року
м. Київ

справа № 331/1705/25
провадження № 61-16474св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав,

за касаційною скаргою адвоката Савченко Оксани Володимирівни як представника ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року
ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обґрунтування заявлених вимог позивач вказував про те, що 19 березня 2005 року між сторонами укладено шлюб, який 19 липня 2012 року розірвано заочним рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим у справі № 108/4835/12. Під час шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідач фактично не проживає разом із дитиною, не виконує батьківський обов`язок, не відвідує доньку за місцем її проживання та навчання, не спілкується і не підтримує будь-яких контактів з нею. Відповідач повністю відмовилася брати участь у вихованні доньки.

ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 184 КУпАП.

Основний обов`язок щодо виховання і утримання дитини здійснює виключно батько. На час подання позовної заяви дитина проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Олександрівський районний суд м. Запоріжжя заочним рішенням від 11 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження умисного і свідомого ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є недостатньо обґрунтованим.

Суд не врахував думку дитини, виходячи з пріоритету якнайкращих її інтересів.

Суд попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - доньки ОСОБА_3 і поклав на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Короткий зміст рішення апеляційного суду
Запорізький апеляційний суд постановою від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О. В. залишив без задоволення, а заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків із виховання дитини не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Савченко О. В. як представник ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року постанову Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20.

На обґрунтування касаційної скарги адвокат зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 

ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні та розвитку доньки. Крім того, відповідач притягувалась до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП. Орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . 
Наявні достатні підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 січня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 березня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 19 липня 2012 року розірвано заочним рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим (справа № 108/4835/12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_3 . 
ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 (акт фактичного проживання особи та актом обстеження умов проживання від 27 січня 2022 року).

Відповідно до характеристики директора Комунального закладу загальної середньої освіти «Ліцей № 13 Хмельницької міської ради», ОСОБА_3 зарекомендувала себе як здібна та цілеспрямована учениця. Батько бере активну участь у житті дитини, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям доньки, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, забезпечує належний рівень навчання ОСОБА_3 . Мати, ОСОБА_2 зі слів батька , з сім`єю не проживає, у вихованні доньки участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходила, батьківські збори не відвідувала.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2021 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 184 КУпАП, а саме не забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти з 22 вересня 2020 року. Зі змісту постанови відомо, що ОСОБА_2 пояснила відсутність дитини в школі через пандемією COVID-19, вважаючи відвідування навчального закладу небезпечним для здоров`я дитини.

05 грудня 2024 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі частини від її заробітку.

Відповідно до характеристики ВП №1 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_1 за час проживання за адресою: АДРЕСА_1 характеризується позитивно, з сусідами підтримує дружні відносини, громадський порядок не порушує, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Відповідно до довідки сімейного лікаря від 30 січня 2025 року та лікаря стоматолога від 01 лютого 2025 року на прийом до лікаря дитину ОСОБА_3 приводить батько, мати ОСОБА_2 дитину на прийом не приводила.

У висновку щодо проведення незалежної комплексної психологічної діагностики дитини ОСОБА_3 від 27 червня 2025 року зазначено, що для всебічного розвитку особистості необхідні умови стабільності та безпеки, любові та підтримки, чітко визначені правила. Дитині потрібен дорослий як друг і як наставник в цій ролі виступає батько. ОСОБА_3 прихильна до батька, та краще їй проживати під його опікою.

Орган опіки і піклування у висновку від 22 липня 2025 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 . У висновку зазначено про неможливість обстеження умов проживання матері, оскільки зареєстрованим місцем її проживання є тимчасово окупована територія, а за адресою: АДРЕСА_3 , як місце фактичного проживання, знаходиться середня загальноосвітня школа № 72. З цих же підстав неможливо з`ясувати думку ОСОБА_2 та запросити її на засідання комісії з питань захисту прав дитини. Дитина ОСОБА_3 не підтримала позицію батька, повідомила що мати з нею іноді спілкується. Їхати до матері не хоче. З наданих позивачем документів прослідковується систематичність невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 та визнано за доцільне позбавити її батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 .

В суді першої інстанції у присутності психолога була заслухана ОСОБА_3 , яка повідомила, що до тата вона переїхала у 2021 році. Мама за скрутного матеріального становища та відсутності роботи поїхала на заробітки до Німеччини. З мамою в телефонному режимі по відеозв`язку спілкується кожного дня, вона постійно запитує про її справи , навчання, пересилала їм продукти. ОСОБА_3 сумує за мамою та бажає з нею зустрітися, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_8 пояснила, що її мама ОСОБА_2 не бере участі у виховані сестри ОСОБА_3 . ЇЇ сестра проживає разом з батьком з 2021 року. Мама виїхала до Німеччині, не приїжджала ще жодного разу, вітає із святами, телефонує, але зняла із себе відповідальність з виховання сестри. Батько веде побут, лікує сестру, спілкується з вчителями.

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивач є їй рідним братом. ОСОБА_2 з початку війни не бачила доньку, школу не відвідує, лікуванням займається батько дитини. Відповідач знаходиться у Німеччині, дитина переїхала до батька за рік до війни, алкогольні напої ОСОБА_2 не вживає.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 як на підставу для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав посилалася на те, що вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання доньки.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Із цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. 

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 26 грудня 2024 року у справі № 561/474/24, від 10 червня 2026 року у справі № 126/1157/25

З обставин цієї справи відомо, що суд першої інстанції заслухав думку ОСОБА_3 , яка зазначила, що не заперечує щодо позбавлення її матері батьківських прав. Разом із тим, дитина також повідомила, що спілкується з мамою, сумує за нею та бажає зустрітись.

Встановивши, що позивач не довів наявності виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, зокрема свідомого та умисного ухилення від виконання нею батьківських обов`язків, врахувавши відсутність втрати нею інтересу до участі у вихованні дитини та наявність наміру відновити відносини з донькою, а також те, що її проживання за кордоном об`єктивно ускладнює безпосередню участь у вихованні, зважаючи, що сама по собі думка дитини не є визначальною підставою для позбавлення батьківських прав, а висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим і ґрунтується лише на відомостях, наданих позивачем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач була притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП, висновків судів не спростовують. Сам по собі факт притягнення особи до адміністративної відповідальності за цією статтею не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами справи, необхідності їх переоцінки, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду, є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну правову оцінку, що ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 

За встановлених судами фактичних обставин висновки судів у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені в касаційній скарзі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Савченко Оксани Володимирівни як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

І. А. Воробйова

Є. В. Коротенко