Справа №581/950/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2268/26 	
Категорія - 18 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Сидоренко А.П.,
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
представника відповідача - Яковенка Є.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Яковенком Євгеном Миколайовичем, 
на ухвалу Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 травня 2026 року, постановлену у селищі Липова Долина, у складі судді Бутенка Д.В., повний текст складений 04 травня 2026 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог і ухвали суду першої інстанції 
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, підтвердженим розпискою.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20 лютого 2019 року передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача, із зобов`язанням повернути вказану суму до 01 травня 2019 року. Відповідач своїх зобов`язань у встановлений строк не виконав. 20 серпня 2025 року відповідач частково погасив борг у сумі 4 228,75 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату платежу становить 102,25 долара США, у зв`язку з чим залишок основної суми боргу склав 6 897,75 долара США.
Крім основного боргу, позивач просив стягнути три відсотки річних від простроченої суми на підставі частини 2 статті 625 ЦК України за два розрахункові періоди: з 02 травня 2019 року по 20 серпня 2025 року на суму 7 000 доларів США (2 303 дні, 1 325,01 USD) та з 21 серпня 2025 року по 17 грудня 2025 року на залишок боргу 6 897,75 долара США (119 днів, 67,47 USD). Загальна сума трьох відсотків річних становить 1 392,48 долара США (еквівалент 58 741,49 грн). Загальна ціна позову складає 8 290,23 долара США, що еквівалентно 349 721,69 грн.
Також позивач подав заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2026 року частково задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову. Накладений арешт: на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 на праві власності та розміщені на його рахунках у всіх банківських та інших фінансових установах на території України (зокрема, в AT КБ «ПриватБанк», AT «Універсал Банк» (Monobank), AT «Ощадбанк»), а також частково накладений арешт на грошові кошти, що можуть надходити на банківські рахунки у майбутньому, із їх розподілом таким чином: 1/2 частина коштів підлягає арешту, інша 1/2 частина коштів, що надійдуть в майбутньому, підлягає виплаті ОСОБА_1 за його вимогою, у межах ціни позову в розмірі 349721,69 грн (триста сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня 69 копійок), що є еквівалентом 8290,23 доларів США (вісім тисяч двісті дев`яносто доларів США 23 центи) за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 грудня 2025 року (42,1848 грн/1 USD) на день подачі позовної заяви. 
Також, накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося (зокрема: квартири, будинки, земельні ділянки, транспортні засоби), у межах ціни позову в розмірі 349721,69 грн (триста сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня 69 копійок), що є еквівалентом 8290,23 доларів США (вісім тисяч двісті дев`яносто доларів США 23 центи) за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2025 року (42,1848 грн/1 USD) на день подачі позовної заяви. 
Заборонено органам та суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження чи обтяження майна, що належить ОСОБА_1 до набрання рішенням суду законної сили у цивільній справі № 581/950/25.
27 квітня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» подав до суду клопотання, в якому просив суд скасувати заходи забезпечення позову в частині арешту грошових коштів, яке обгрунтував тим, що внаслідок виконання ухвали суду державним виконавцем фактично відбулося повне списання коштів відповідача в межах ціни позову, що є рівнозначним примусовому стягненню боргу до ухвалення рішення по суті. Одночасний арешт і коштів, і майна є неспівмірним та надмірним, оскільки арешт майна вже достатньою мірою гарантує виконання можливого рішення суду. Крім того, повне блокування коштів позбавляє відповідача - мобілізованого учасника бойових дій - можливості забезпечувати себе необхідним для виконання бойових завдань, що порушує баланс інтересів сторін. 
Оскаржуваною ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 травня 2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
Відмовляючи оскаржуваною ухвалою у скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстава для застосування заходів забезпечення позову не відпала, а ризик ускладнення виконання потенційного судового рішення не зменшився, оскільки відповідач не надав доказів повної чи часткової сплати боргу, позасудового врегулювання спору або вчинення будь-яких інших дій, які б зменшили ціну позову станом на день розгляду клопотання.
Суд першої розцінив застосований захід як достатній та зважений, оскільки ухвала про забезпечення передбачала арешт лише 1/2 частини майбутніх надходжень із залишенням іншої половини у розпорядженні відповідача. Повне блокування коштів суд пов`язав виключно з технічними складнощами виконання ухвали банківськими установами та державним виконавцем, а не з її змістом, і вказав, що це може бути підставою для відшкодування шкоди, завданої діями банківської установи, однак не підставою для скасування заходів забезпечення.
На думку суду першої інстанції відповідач не довів наявності у нього рухомого чи нерухомого майна, вартість якого після реалізації покривала б розмір заявленого боргу, що ставить під сумнів достатність арешту майна як самостійного засобу забезпечення виконання рішення.
На переконання суду першої інстанції, питання співмірності заходів та балансу інтересів сторін уже оцінювалося судом при постановленні ухвали про забезпечення позову та було підтверджено апеляційною інстанцією, тому суд не вбачав підстав для його перегляду.
Крім цього, суд виснував, що факт перебування відповідача на військовій службі сам по собі не визнаний самостійною підставою для скасування забезпечення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Яковенко Є.М. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить апеляційний суд скасувати ухвалу Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 травня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2026 року у цивільній справі № 581/950/25, у частині накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , на праві власності та розміщені на його рахунках у всіх банківських та інших фінансових установах на території України (зокрема, в AT КБ «ПриватБанк», AT «Універсал Банк» (Monobank), AT «Ощадбанк»), а також частково накладеного арешту на грошові кошти, що можуть надходити на банківські рахунки у майбутньому, із їх розподілом таким чином: 1/2 частина коштів підлягає арешту, інша 1/2 частина коштів, що надійдуть в майбутньому, підлягає виплаті ОСОБА_1 за його вимогою, у межах ціни позову в розмірі 349721,69 грн. (триста сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня 69 копійок), що є еквівалентом 8290,23 доларів США (вісім тисяч двісті дев`яносто доларів США 23 центи) за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 грудня 2025 року (42,1848 грн/1 USD) на день подачі позовної заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість клопотання про часткове скасування заходів забезпечення позову. 
Стверджує, що внаслідок виконання ухвали про забезпечення позову фактично відбулося стягнення з відповідача повної ціни позову в розмірі 349 721,69 грн без ухвалення відповідного рішення по суті справи, що підтверджується банківською випискою, згідно з якою баланс карткового рахунку набув від`ємного значення на суму, еквівалентну ціні позову. 
На думку апелянта, такий наслідок є несумісним із метою інституту забезпечення позову, оскільки забезпечення позову не є тотожним виконанню судового рішення.
Наголошує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання, фактично ухилився від оцінки співмірності вжитих заходів, обмежившись посиланням на те, що це питання вже вирішувалося при постановленні ухвали про забезпечення позову. Натомість, на переконання представника відповідача, одночасний арешт і грошових коштів, і всього рухомого та нерухомого майна є надмірним, оскільки арешту майна достатньо для гарантування виконання потенційного рішення, а арешт коштів позбавляє відповідача засобів до існування.
Окремо вказує на те, що відповідач перебуває на військовій службі за мобілізацією з 12 травня 2022 року, бере безпосередню участь у бойових діях на сході України, а повне блокування його грошового забезпечення унеможливлює придбання екіпірування, запчастин, продуктів харчування та лікарських засобів, необхідних для виконання бойових завдань. 
Посилається на приписи пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовцям у період проходження служби не нараховуються штрафні санкції, пеня та проценти за невиконання зобов`язань, що, на думку скаржника, свідчить про часткову безпідставність позовних вимог у частині трьох відсотків річних.
Зазначає, що реальна сума боргу є значно меншою від заявленої позивачем, оскільки кошти були майже повністю повернуті до подання позову, а позивач недобросовісно користується обмеженими можливостями відповідача щодо доказування через його перебування на фронті. 
На підтвердження своєї позиції скаржник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, щодо необхідності забезпечення збалансованості інтересів сторін та співмірності заходів забезпечення позову.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
29 травня 2026 року до Сумського апеляційного суду через систему «Електронний суд» від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення, посилаючись на таке:
- судом першої інстанції встановлено недобросовісну поведінку відповідача. Зокрема, 10 березня 2026 року, за лічені хвилини до блокування рахунку, ОСОБА_1 здійснив витратні операції та термінові перекази на суму 17 050 грн, що свідчить про умисне приховування активів;
- твердження про часткове повернення боргу та суму заборгованості менше 1 000 доларів США є голослівними, оскільки жодних доказів на підтвердження цього суду не надано, тоді як інтереси відповідача представляє адвокат із повним обсягом процесуальних прав;
- посилання на пільги для військовослужбовців є юридично безпідставним, оскільки відповідна норма поширюється лише на кредитні зобов`язання перед банками, а не на договір позики між фізичними особами; заявлені ж три відсотки річних є мірою цивільно-правової відповідальності за статтею 625 ЦК, а не штрафною санкцією:
- баланс інтересів дотримано, оскільки арешту підлягає лише 1/2 майбутніх надходжень, а інша половина залишається у вільному розпорядженні відповідача;
- скасування арешту коштів при залишенні арешту майна є безпідставним, оскільки доказів наявності у відповідача будь-якого рухомого чи нерухомого майна взагалі не надано.
- ризик невиконання майбутнього рішення суду є реальним, що підтверджується наявністю відкритого виконавчого провадження № АСВП 66857174 з 2021 року за заявою іншого стягувача, яке досі не виконане.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Судом встановлено, що у провадженні Липоводолинського районного суду Сумської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою від 20 лютого 2019 року в розмірі 6897,75 доларів США, 3 % річних від простроченої суми та судові витрати.
10 лютого 2026 року відповідач звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України. Своє клопотання мотивував тим, що він на даний час перебуває на військовій службі у складі ВЧ НОМЕР_1 , бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони. Вказав, що він не має можливості брати участь у судових засіданнях, справа стосується його безпосередніх майнових прав і його безпосередня участь може вплинути на фактичні обставини справи та результати розгляду.
Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року, з урахуванням обставин викладених у заяві відповідачем, положення пункту 2 частини першої статті 251 та пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України, давши оцінку наданим відповідачем доказам, клопотання задоволено, провадження у справі зупинене до припинення перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (а.с.34).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з заявою про забезпечення позову (а.с. 37-38).
Для розгляду заяви 13 лютого 2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенко Д.В. поновлено провадження у справі (а.с. 40).
13 лютого 2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенка Д.В. заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково (а.с. 41-42).
Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 продовжує перебувати у складі Збройних Сил України, підстави зупинення провадження не відпали, 13 лютого 2026 року ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді ОСОБА_4 провадження у справі зупинене до припинення перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (а.с. 43).
27 квітня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» подав до суду клопотання, в якому просив суд скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою місцевого суду від 13 лютого 2026 року про часткове забезпечення позову ОСОБА_2 (а.с. 152-155).
Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 травня 2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову відмовлено (а.с. 175-176).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Предметом апеляційного перегляду є законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову у частині накладення арешту на грошові кошти відповідача.
Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України, частинами першою, четвертою, п`ятою якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.
Підставами для скасування заходів забезпечення позову у судовому провадженні, яке триває, є: зникнення потреби у забезпеченні позову, невідповідність заходу забезпечення позову критерію співмірності, порушення балансу інтересів сторін.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
У цій справі, задовольняючи своєю ухвалою від 13 лютого 2026 року частково заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на майно і грошові кошти відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами на день постановленняухвали існує спір про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 6 897 доларів США 75 центів та трьох процентів річних у розмірі 1 392 долари США 48 центів, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2025 року складає у сукупності 349 721,69 грн. Борг на день розгляду заяви позивачу не повернутий.
Суд першої інстанції враховав, що відповідач, будучи мобілізованим військовослужбовцем, перебуває на військовій службі з 12 травня 2022 року, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 , і, маючи такий статус, має реальну технічну можливість дистанційно відчужити належне йому майно або зняти грошові кошти з банківських рахунків, що в майбутньому може унеможливити виконання рішення суду. Провадження у справі при цьому зупинене на невизначений строк, що додатково посилює вказаний ризик.
Суд також констатував наявність пов`язаності обраних заходів забезпечення позову з предметом майнового спору, їх співмірність із заявленими позовними вимогами, а також відсутність істотного дисбалансу інтересів сторін.
Щодо арешту майбутніх надходжень на банківські рахунки відповідача суд першої інстанції зазначив про необхідність встановлення часткового арешту, зокрема у розмірі 1/2 коштів, що надходитимуть, з виплатою іншої 1/2 відповідачу на його вимогу, з метою недопущення повного обмеження засобів для забезпечення його життєдіяльності як військовослужбовця.
У постанові Верховного суду від 05 червня 2024 року у справі №727/3071/23 сказано, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Колегія суддів наголошує, що наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів того, що борг, який виник через невиконання відповідачем боргової розписки від 20 лютого 2019 року, був погашений або істотно зменшився, підстави вважати, що потреба у застосуванні заходів забезпечення позову у цій справі відпала - відсутні.
Надаючи оцінку співмірності заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2026 року колегія суддів звертає свою увагу на те, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Наполягаючи на неспівмірності застосованих судом першої інстанції заходів забезпечення позову, апелянт посилається на те, що внаслідок виконання ухвали про забезпечення позову фактично відбулося повне стягнення ціни позову з відповідача ще до ухвалення рішення по суті справи, що підтверджується банківською випискою, за якою баланс рахунку набув від`ємного значення на суму, що дорівнює ціні позову. Апелянт наголошує, що забезпечення позову не є тотожним виконанню рішення суду, а отже вжиті заходи фактично підмінили собою примусове виконання ще неіснуючого судового рішення.
Колегія суддів відхиляє цей довід, оскільки арешт коштів чи майна як спосіб забезпечення позову передбачає не стягнення грошових сум, щодо яких поданий позов, на користь позивача, а накладення заборони на право розпоряджатися коштами або майном з метою їх збереження до визначення подальшої долі цього майна.
Близькі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в справі № 908/2382/21, Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року в справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).
Також, апелянт зазначає, що одночасний арешт і грошових коштів, і всього рухомого та нерухомого майна в межах повної ціни позову є надмірним, оскільки арешт майна вже достатньою мірою гарантує виконання можливого рішення суду, а ризик його невиконання є мінімальним з огляду на те, що відповідач отримує грошове забезпечення та має державні гарантії як військовослужбовець
Неможливо погодитися із цим доводом апеляційної скарги з огляду на таке.
У справі, що переглядається, ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2026 року у рамках забезпечення позову накладений арешт: на грошові кошти у межах ціни позову в розмірі 349 721,69 грн, а також накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося у межах ціни позову в розмірі 349 721,69 грн. 
Із матеріалів справи вбачається, що на банківських рахунках відповідача ОСОБА_1 блокуються і накопичуються кошти, заблоковані накладеним арештом (а.с. 164).
Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів існування у відповідача рухомого чи нерухомого майна.
Таким чином, за відсутності доказів існування у відповідача рухомого чи нерухомого майна, відсутні підстави вважати, що арешт майна забезпечить виконання судового рішення у цій справі.
Також, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги, повне блокування грошових коштів відповідача, як мобілізованого учасника бойових дій, позбавляє його можливості придбавати екіпірування, лікарські засоби, продукти харчування та інші необхідні речі для виконання бойових завдань, що створює надмірний тягар і порушує баланс інтересів сторін.
Так, ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 лютого 2026 року частково задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, зокрема, накладений арешт: на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 на праві власності та розміщені на його рахунках у всіх банківських та інших фінансових установах на території України (зокрема, в AT КБ «ПриватБанк», AT «Універсал Банк» (Monobank), AT «Ощадбанк»), а також частково накладений арешт на грошові кошти, що можуть надходити на банківські рахунки у майбутньому, із їх розподілом таким чином: 1/2 частина коштів підлягає арешту, інша 1/2 частина коштів, що надійдуть в майбутньому, підлягає виплаті ОСОБА_1 за його вимогою, у межах ціни позову в розмірі 349721,69 грн (триста сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня 69 копійок), що є еквівалентом 8290,23 доларів США (вісім тисяч двісті дев`яносто доларів США 23 центи) за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 грудня 2025 року (42,1848 грн/1 USD) на день подачі позовної заяви. 
Вказана ухвала набрала законної сили.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Наведене дозволяє дійти висновку про те, що визначений оскаржуваною ухвалою порядок виконання арешту на грошові кошти відповідача ОСОБА_1 дозволяє йому користуватися половиною усіх коштів, які надходять на його банківські рахунки, а усі банківські установи зобов`язані виконати судове рішення.
Також колегія суддів звертає свою увагу, що апелянтом не подано доказів невидачі банківськими установами половини грошових коштів, які надходять на рахунки ОСОБА_1 за його вимогою.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.
З урахуванням того, що матеріали справи не містять жодних доказів існування у відповідача рухомого чи нерухомого майна, а отже арешт майна не може вважатися достатньою гарантією виконання судового рішення; взявши до уваги, що арешт коштів як захід забезпечення позову передбачає не стягнення грошових сум на користь позивача, а лише заборону на право розпоряджатися ними з метою збереження до визначення їх подальшої долі, а тому доводи апелянта про «фактичне стягнення» є помилковими; врахувавши, що ухвалою місцевого суду від 13 лютого 2026 року встановлено частковий арешт у розмірі 1/2 майбутніх надходжень, тоді як інша 1/2 підлягає виплаті відповідачу на його вимогу, а апелянтом не подано доказів ненадання банківськими установами цієї половини коштів, а також те, що підстави для забезпечення позову не відпали з огляду на відсутність доказів погашення боргу, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду у межах доводів і вимог апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи ухвалу, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, повністю та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обгрунтованого висновку про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову.
Підстав для задоволення апеляційної скарги, зокрема скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не знаходить.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яковенка Євгена Миколайовича залишити без задоволення, а ухвалу Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 25 червня 2026 року.

Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: О.І. Собина 

А.П. Сидоренко