ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Харків
справа № 638/10172/24
провадження № 22-ц/818/746/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.
суддів: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря: Риндіч О.Б.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ЕйбатоваЗаураМарданогли, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року у складі судді Семіряд І.В., -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання батьківства.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.10.2004 між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09.10.2018 рішенням суду шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу стосунки між сторонами налагодилися, в результаті чого ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_4 . Народження дитини відбулося не в офіційному шлюбі – відомості про батька записані зі слів матері. Проте, навіть зі слів матері у свідоцтві про народження батьком було зазначено « ОСОБА_5 ». Незабаром після народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Наявність спільної дитини сторін від першого шлюбу, а також того, що після народження ОСОБА_6 між сторонами знову було укладено шлюб, безумовно підтверджує, що позивач є біологічним батьком дитини ОСОБА_7 . Той факт, що позивач дійсно відноситься до дитини ОСОБА_8 , як до власної доньки, підтверджується тим, що відповідно до довідки про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач, відповідач та їх дві доньки, також підтверджують спільні фото. На думку позивача ним надано достатньо доказів підтвердження батьківства позивача, у зв`язку з чим позивач просить: визнати ОСОБА_1 батьком малолітньої ОСОБА_8 , внести зміни в актовий запис про народження в частині відомостей про батька, записавши батько – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги не доведені, належним чином не підтверджені, а тому у суд відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом не взято до уваги, що відповідачка визнала та підтвердила, що дитина народилась від стосунків позивача з відповідачкою. Законом не передбачено конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29.10.2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, які розірвано рішенням Дзержинського (нині- Шевченківського) районного суду м. Харкова від 09.10.2018 №638/13139/18.
Від шлюбу у сторін народилася дитина – ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_1 , видане Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 678.
Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_8 , батьками якої записані: мати ОСОБА_2 , громадянка України, батько: ОСОБА_1 , громадянин України.
За клопотанням позивача судом було витребувано повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00052312939 від 10.07.2025. Вказаним повним витягом підтверджується, що запис про батька ОСОБА_8 , 24.01.2020 зазначено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Стаття 125 СК України визначає походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері і батька дитини; за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України, визнання батьківства за рішенням суду:
1. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
2. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
3. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
4. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України). Отже, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № З "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", відповідно до статей 213, 215 ЦПК (1618-15) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК (1618-15), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.
Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
У рішенні від 19 березня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «M. T. v. UKRAINE», № 950/17, § 23–24, вказав, що питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення. Стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись із життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини. Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи. На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадках, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини, та не проігнорували при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Судовим розглядом було встановлено що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29.10.2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, які розірвано рішенням Дзержинського (нині- Шевченківського) районного суду м. Харкова від 09.10.2018 №638/13139/18.
Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_8 , батьками якої записані: мати ОСОБА_2 , громадянка України, батько: ОСОБА_1 , громадянин України. Запис про батька ОСОБА_8 вчинено за вказівкою матері, оскільки остання не перебувала у шлюбі.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 вбачається що 24.06.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повторно зареєстровано шлюб, актовий запис №288.
Водочас, судом встановлено що відповідач не заперечує факту, що позивач є біологічним батьком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначає повністю визнає позовні вимоги. Окрім того, у заяві відповідач зазначила, що вона прийняла рішення визнати позовні вимоги її чоловіка. Позивач у позові навів дійсні обставини їх особистого життя. Народження дитини ОСОБА_6 відбулося у неофіційному шлюбі, а тому відомості про батька внесено зі слів матері. Позивач завжди ставився до дитини як належить ставитися батьку до дитини, дитина знає його саме як батька. Врегулювати питання без суду немає можливості, оскільки вона вже тривалий час перебуває за кордоном та повертатися до України не збирається, а тому змоги звернутися спільної з заявою немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Визнання відповідачем того факту, що позивач є батьком ОСОБА_8 не викликає жодних сумнівів у суду щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, враховуючи позицію відповідачки та ті докази, які надані позивачем.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Крім того, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
У постанові від 16.05.2018 року у справі № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18 Верховний Суд зазначив, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. А доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Ураховуючи те, що визнання батьківства встановлюється в судовому порядку, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів.
Нормою частини 7 статті 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до змісту норми ст. 83 ЦПК України усі докази позивач має надавати вчасно до суду першої інстанції.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
11 травня 2026 року представником позивача було подано клопотання про долучення доказів, в якому позивач зазначив що оскільки на даний час позивач разом із малолітньою дитиною проживають закордоном то проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи на території України є неможливим, та разом з тим надав до суду звіт про проведення ДНК дослідження від 04.03.2026 року №77136581/2/2 разом з нотаріально засвідченим перекладом з польської на українську мову, засвідченим Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижик І.О.
Відповідно до результату наданого позивачем звіту ДНК дослідження вбачається що імовірність біологічного батьківства між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 становить понад 99,9999% та зазначено що батьківство ймовірного батька щодо досліджуваної дитини було практично підтверджено. 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: «підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».
Тобто, висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи може бути підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку. Разом із тим, підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України, які мають оцінюватися в їх сукупності.
Згідно ч. 1 ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Таким чином, надаючи оцінку належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту колегія суддів вважає що позивачем було доведено належними та допустимими доказами наявність кровного споріднення між особою, записаною батьком дитини, та дитиною.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання батьківства ґрунтуються на законі та підтверджені в порядку визначеним Цивільним процесуальним кодексом України.
Оскільки, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_9 який діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Позивачем у своїй позовній заяві зроблено клопотання про залишення судових витрат, у випадку задоволення позову, за позивачем.
Керуючись принципом диспозитивності судового процесу, закріпленим у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з яким учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у суду відсутні підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , громадянина України, батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язати Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису №367, складеного 31 січня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Харків) про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині відомостей про батька, записавши: батько – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:        О.Ю. Тичкова

Судді:         О.В. Маміна

Ю.М. Мальований