ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/1086/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Асташенкової О. І. (у порядку самопредставництва),
відповідача - Бурди Т. С. (адвокат),
прокуратури - Пономаренка А. Є. (за посвідченням),
розглянув касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Дзедзика В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі
за позовом виконувача обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради 
до фізичної особи - підприємця Дзедзика В`ячеслава Вікторовича
про скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії.
Короткий зміст і підстави вимог первісного та зустрічного позовів
1. 21.03.2025 виконувач обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - Одеська міськрада, Міськрада, позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи - підприємця Дзедзика В`ячеслава Вікторовича (далі - ФОП Дзедзик В. В., Підприємець, відповідач) про: 
1) скасування державної реєстрації права приватної власності Дзедзика Вячеслава Вікторовича, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 (далі - Дзедзик В. В.) на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 56,8 м2 за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний об`єкт, спірна будівля), із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - № 1750952851101; 
2) зобов`язання Підприємця звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 61,3 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка), шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі, посилаючись на положення статей 16, 21, 181, 331, 376, 377, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 12, 83, 90, 95, 116, 120, 124- 126, 152, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 4, 30, 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статей 222, 26, 263, 29, 36, 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статті 24 Закону України "Про планування і забудову територій" (чинного до 11.03.2011), статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 2, 5, 10, 18, 24, 26, 27, 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 40- 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Позовна заява обґрунтовується тим, що розташовані на спірній земельній ділянці тимчасові споруди - торговельні павільйони зареєстровано за Дзедзиком В. В. на праві власності виключно на підставі технічного паспорту, тобто без отримання документів щодо присвоєння адреси, за відсутності дозвільних документів на будівництво та доказів щодо введення об`єкта в експлуатацію при первинній реєстрації права власності та відкритті розділу, а також за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку, тому спірна будівля є об`єктом самочинного будівництва, який підлягає знесенню. Існування зареєстрованого за Дзедзиком В. В. права власності на нежитлові будівлі загальною площею 103,4 м2 (на теперішній час 56,8 м2) за адресою: АДРЕСА_1 , обмежує право власності територіальної громади міста Одеси на спірну земельну ділянку, зокрема розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
2. Господарський суд Одеської області рішенням від 25.06.2025 (суддя Литвинова В. В.) позов задовольнив у повному обсязі у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог, що зумовлено проведенням державної реєстрації права власності Дзедзика В. В. на спірну будівлю з порушенням вимог пунктів 41, 42 Порядку № 1127, оскільки до реєстраційної справи не додано документів про прийняття спірного об`єкта в експлуатацію, документів щодо присвоєння адреси, а також правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, зокрема в електронних системах органів місцевого самоврядування немає інформації про присвоєння об`єкту вказаної адреси ( АДРЕСА_1 ) чи щодо надання дозвільних документів або прийняття об`єкта в експлуатацію.
Крім того, Дзедзик В. В. здійснив реконструкцію спірної будівлі без права власності чи права користування земельною ділянкою, без отримання містобудівних умов та обмежень, без затвердженої проєктної документації і без отримання дозвільних документів, що є підставою вважати спірний об`єкт самочинно реконструйованим. Спірна будівля фактично є тимчасовою спорудою.
Таким чином, рішення державного реєстратора від 25.01.2019 № 45223356 про реєстрацію права власності Дзедзика В. В. на спірний об`єкт прийнято з порушенням вимог закону, що є підставою для його визнання незаконним. Також правомірною є вимога про усунення Підприємцем перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом демонтажу самочинно збудованого об`єкта в інтересах територіальної громади міста Одеси.
Відхиляючи доводи відповідача, суд першої інстанції наголосив на тому, що сам по собі технічний паспорт не може бути підставою для виникнення права власності на нерухоме майно, а є лише однією з умов для реєстрації такого права. Натомість відповідач не надав доказів щодо побудови до 05.08.1992 об`єкта площею 103,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, Одеська міськрада не приймала рішення про передачу спірної земельної ділянки ФОП Дзедзику В. В. із метою забудови, тому здійснене ним будівництво є самочинним.
3. Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 03.03.2026 (головуючий - Ярош А. І., судді Принцевська Н. М., Савицький Я. Ф.) рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 скасував у частині задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності Дзедзика В. В. на спірну будівлю та ухвалив нове рішення про відмову в позові у цій частині. У решті рішення залишено без змін. 
Постанова мотивована тим, що, ураховуючи усталені висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статей 391, 376 ЦК України та статей 152, 212 ЗК України у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Одеси як власника спірної земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є лише вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва, яка є негаторним позовом, або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, тоді як неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) державного реєстратора про державну реєстрацію права власності певної особи на самочинно побудоване нерухоме майно, так і вимога про припинення права власності на нього, оскільки задоволення відповідних вимог не вирішить юридичної долі самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Водночас, відхиляючи аргументи Підприємця про підтвердження технічним паспортом від 17.12.2018 обставини зведення будівлі площею 103,4 м2 на АДРЕСА_1 до 05.08.1992 та її статус як об`єкта нерухомості, а не тимчасової споруди, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши положення пунктів 41, 42 Порядку № 1127 та статей 73, 74, 76 ГПК України, виснував про те, що технічний паспорт не є правовстановлюючим документом і не може бути самостійною підставою для державної реєстрації речового права на об`єкт, позаяк технічний паспорт є документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкта та не дає можливості встановити підстави набуття Дзедзиком В. В. права власності на об`єкт нерухомості. При цьому відомості про рік побудови у сучасному технічному паспорті, за відсутності в матеріалах справи первинної документації 1992 року, не є належним доказом здійснення побудови об`єкта до 05.08.1992, а тому сама по собі наявність споруди на спірній земельній ділянці без належного документального підтвердження законності її зведення у відповідний період не дає підстав для висновку про набуття права власності у спрощеному порядку. Тим більше, що матеріали справи свідчать про проведення державної реєстрації прав відповідача на нерухоме майно за відсутності обов`язкового документа, що підтверджує присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна, а саме без розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міськради про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси у м. Одесі.
У свою чергу, враховуючи викладений у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 914/1986/19 правовий висновок (у контексті того, що без введення в експлуатацію майно не є нерухомістю, що унеможливлює державну реєстрацію права власності на нього), а також наведений у постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі № 910/14264/24 висновок (у контексті того, що реконструкція тимчасової споруди, яка до моменту реконструкції не була введена в експлуатацію, не призводить до набуття нею статусу нерухомого майна після завершення реконструкції), апеляційний суд зазначив про те, що на час проведення державної реєстрації за Дзедзиком В. В. права власності на спірний торговельний павільйон, Підприємець не подав документів, які би свідчили про прийняття в експлуатацію об`єкта за вказаною адресою, а тому спірний павільйон, вочевидь, є тимчасовою спорудою, право власності на яку взагалі не підлягало державній реєстрації.
Суд апеляційної інстанції також не брав до уваги доводи відповідача про втручання держави у його право на мирне володіння майном, оскільки, по-перше, відсутність втручання у мирне володіння відповідача майном зумовлена неможливістю набуття ним права власності на об`єкт самочинного будівництва. По-друге, такий захід, як знесення самовільно побудованої споруди, є пропорційним визначеній меті, прямо передбачений частиною 4 статті 376 ЦК України, і у суду немає підстав вважати, що відповідний захід становитиме для Підприємця надмірний індивідуальний тягар, якщо порівнювати його зі шкодою, яка завдається власнику земельної ділянки (територіальній громаді міста Одеси) та суспільним інтересам, у тому числі, за встановлених обставин недобросовісності відповідача. 
Разом із тим, відхиляючи посилання ФОП Дзедзика В. В. на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.06.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 у справі № 120/14651/24 (за участю Дзедзика В. В.), якими, на думку відповідача, встановлено преюдиціальний факт введення спірної будівлі в експлуатацію згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 26.08.2024 № ОД101240822846, апеляційний суд зауважив, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2026 зазначені судові рішення скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Скасовано реєстрацію поданого Дзедзиком В. В. повідомлення від 12.08.2024 № ОД051240805659 про початок виконання будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із незначними наслідками (СС1), на об`єкт "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1". Скасовано реєстрацію декларації Дзедзика В. В. від 26.08.2024 № ОД101240822846 про готовність до експлуатації зазначеного об`єкта.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
4. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ФОП Дзедзик В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 
1) суди не врахували висновків щодо застосування положень статті 376 ЦК України, статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та пункту 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок № 244), у подібних правовідносинах (у контексті необхідності розмежування таких різних об`єктів, як тимчасова споруда (рухоме майно), право власності на яку не підлягає державній реєстрації, та капітальна споруда як нерухоме майно), викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 920/190/25, унаслідок чого суди всупереч наявним у матеріалах справи доказам ототожнили спірну нежитлову будівлю із тимчасовими спорудами -торговельними павільйонами;
2) суди не врахували висновків щодо застосування положень статей 21, 39, 42 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" у подібних правовідносинах (у контексті того, що система благоустрою населених пунктів є самостійною, відмінною від сфери містобудування діяльністю, спрямованою на створення сприятливих умов для життєдіяльності людини. При цьому вказана система включає в себе, зокрема, управління у відповідній сфері, нормування діяльності у сфері благоустрою, контроль у відповідній сфері і встановлює відповідальність за порушення законодавства у сфері благоустрою), викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.06.2024 у справі № 522/6899/17;
3) суди не врахували висновків щодо застосування норми пункту 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у подібних правовідносинах (у контексті того, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, а фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації), викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 1540/3952/18;
4) суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання відповідача про призначення у цій справі судової будівельно-технічної експертизи (щодо можливої належності спірної нежитлової будівлі до нерухомого майна чи тимчасової споруди), чим порушили норму статті 99 ГПК України.
Узагальнений виклад позиції іншого учасника справи
6. Заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.
Одеська міськрада не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
7. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 27.04.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Дзедзика В. В. на рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі № 916/1086/25 та призначив розгляд цієї справи в судовому засіданні на 19.05.2026.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
8. Державний реєстратор Комунального підприємства "Будинок юстиції" Макаркін А. К. (далі - державний реєстратор) прийняв рішення від 25.01.2019, індексний номер 45223356 (із відкриттям розділу 1750952851101), про реєстрацію за Дзедзиком В. В. права власності на об`єкт нерухомого майна - господарську споруду загальною площею 103,4 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Підставою для реєстрації права власності на вказану господарську споруду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) державний реєстратор зазначив технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 17.12.2018, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОДОЛЬСЬКА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ" (далі - ТОВ "ПОДОЛЬСЬКА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ").
У технічному паспорті від 17.12.2018, виданому ТОВ "ПОДОЛЬСЬКА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ", зазначається, що господарська споруда розташована на спірній земельній ділянці (загальна площа 115 м2). Господарська споруда літ. "А" побудована до 05.08.1992. Будівля одноповерхова та фактично складається з чотирьох основних приміщень.
Надалі державний реєстратор 29.01.2019 вчинив реєстраційну дію: реєстрація виправлення у розділі 1750952851101, опис виправлень: об`єкт нерухомого майна: змінено тип об`єкта з "господарська споруда" на "нежитлова будівля" та до Реєстру додано новий технічний паспорт від 17.12.2018, виданий ТОВ "ПОДОЛЬСЬКА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ", проте вже як на громадський будинок - нежитлову будівлю.
9. Листом від 12.06.2024 реєстраційний номер ЄДЕССБ БС01:923 5-6162-763 5-0896 Департамент архітектури та містобудування Одеської міськради (далі - Департамент) повідомив Дзедзика В. В. про те, що згідно з пунктом 27 Переліку об`єктів будівництва, для проєктування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України від 06.11.2017 № 289, видача містобудівних умов та обмежень для об`єкта "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А", за адресою: АДРЕСА_1" не передбачена.
21.06.2024 відповідно до частини 2 статті 222 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" із використанням Реєстру будівельної діяльності, Департамент відмовив Дзедзику В. В. у наданні містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва - "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А", за адресою: АДРЕСА_1".
16.08.2024 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міськради (далі - Управління) на підставі необхідності здійснення обстеження фактичного стану об`єкта будівництва на відповідність відомостям та документам, наведеним у повідомленні про початок виконання будівельних робіт від 12.08.2024 № ОД051240805659 щодо об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (доповідна від 05.08.2024 вх. № 01-18/44-и/в), та керуючись Порядком взаємодії виконавчих органів міської ради та комунальних підприємств із вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом у місті Одесі та вжиттям заходів реагування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Одеської міськради від 29.03.2018 № 135 (зі змінами), проведено комісійне обстеження капітального ремонту нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: АДРЕСА_1.
Під час виїзду на місце за цієї адресою встановлено розміщення торговельного павільйону, який складається з двох відокремлених приміщень "Кав`ярня" та "Кімнатні рослини" з улаштуванням трьох вхідних груп, 3-х монолітних плит входу та одного пожежного входу до кав`ярні з тильної сторони. До павільйону з фасадної сторони влаштовано навіс на металевих конструкціях на пішохідному тротуарі. Об`єкт має орієнтовно зовнішні габаритні розміри 12мx5м, який розміщено на земельній ділянці орієнтовною площею 100 м2. Замовник будівництва був відсутній. Приміщення експлуатуються, що підтверджується матеріалами фотофіксації, які додаються.
Під час обстеження об`єкта на місці зафіксовано, що замовником будівництва здійснено реконструкцію шляхом демонтажу існуючих основних приміщень будівлі, а саме: приміщення № 3 та № 4 згідно з технічним паспортом від 17.12.2018, виготовленим ТОВ "ПОДОЛЬСЬКА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ", зі зміною геометричних розмірів.
Проведення зазначених робіт потребує отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки та наявність інформації щодо права власності або користування земельною ділянкою відповідно до статей 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Із містобудівного кадастру вбачається відсутність відомостей щодо отримання містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта з реконструкції нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно з інформацією Департаменту земельних ресурсів Одеської міськради Міськрада не приймала рішень щодо передачі у власність чи користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.
Таким чином, за результатами обстеження Управлінням встановлено, що у повідомленні від 12.08.2024 № ОД051240805659 про початок виконання будівельних робіт на об`єкті "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1" Дзедзик В. В. надав недостовірні дані щодо виду будівництва.
10. У декларації від 26.08.2024 № ОД101240822846 про готовність до експлуатації об`єкта "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1" зазначено, що проведено капітальний ремонт господарським способом (власними силами) у період часу із 12.08.2024 по 20.08.2024. Документ, що засвідчує право власності (користування) земельною ділянкою, відсутній. Підстава: Реконструкція або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані.
У розділі "Об`єкт будівництва" цієї декларації зазначено показники будівлі: загальна площа приміщень 56,8 м2, площа забудови 61,3 м2.
Із заяви Дзедзика В. В. від 05.09.2024 № 3393, посвідченої приватним нотаріусом Подільського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І. П., убачається, що Дзедзик В. В. особисто за власний рахунок у 2022 році провів демонтаж частини приміщень площею 46,6 м2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
11. 02.10.2024 державним реєстратором Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області прийнято рішення (індексний номер 75371720) про внесення змін до розділу 1750952851101 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, а саме: змінено тип об`єкта з нежитлової будівлі, об`єкта житлової нерухомості на нежитлову будівлю, а також змінено загальну площу об`єкта зі 103,4 м2 на 56,8 м2.
Підставою внесення змін зазначено такі документи: витяг із Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ ОДІ01240822846; технічний паспорт ТІО1:9580-5121-4904-6997 від 22.08.2024; заява від 05.09.2024 № 3393, посвідчена приватним нотаріусом Подільського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І. П.
12. Із листа Департаменту від 04.10.2024 № 01-15/279 убачається, що за адресою: АДРЕСА_1, видавалися такі паспорти прив`язки тимчасових споруд: 
1) 27.01.2017 - Департаментом оформлено паспорт № 01-08/58 прив`язки стаціонарної тимчасової споруди - павільйону (загальна площа покриття 18 м2) за адресою: АДРЕСА_1, замовник - ФОП Дзедзик В. В. (зазначений паспорт анульовано згідно з наказом Департаменту від 20.08.2024 № 01-08/58); 
2) 25.10.2018 Департаментом оформлено паспорт № 01-08/1263 прив`язки групи тимчасових споруд (існуючих) - чотири зблокованих павільйони (загальна площа покриття - 59,88 м2) за адресою: АДРЕСА_1, замовник - ФОП Дзедзик В. В. (зазначений паспорт анульовано згідно з наказом Департаменту від 20.08.2024 № 01-08/1263).
У цьому листі також зазначено, що за даними архіву та відділу загального листування будівельні паспорти забудови земельної ділянки, містобудівні умови та обмеження для проєктування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1, у Департаменті відсутні. 
22.05.2024 Дзедзик В. В. звертався до Департаменту із заявою про надання містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва - "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1".
Із листа-відповіді Комунального підприємства "Право" від 09.10.2024 № 738 убачається, що в адресному реєстрі міста Одеси відсутня адреса: АДРЕСА_1.
Як зазначено у листі-відповіді Київської районної адміністрації Одеської міськради від 10.10.2024 № 2492/01-11, за вказаною адресою 18.08.2024 представниками органів місцевого самоврядування проведено обстеження. Дзедзик В. В. звертався із заявою до Київської районної адміністрації Одеської міськради щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомості, на яку (заяву) 27.09.2024 отримав відмову (лист від 27.09.2024 № Д-1012).
13. Із листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міськради від 21.10.2024 № 01-19/1428 та листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 17.10.2024 № 10-15-0.3-63 63/2-24 убачається відсутність інформації щодо прийняття Міськрадою рішень про передачу спірної земельної ділянки у власність або в користування. Також до цього Департаменту не надходило клопотання Дзедзика В. В. щодо оформлення спірної земельної ділянки.
Із відповіді Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міськради від 22.10.2024 № 1198/01-16 убачається наявність укладених із ФОП Дзедзиком В. В. договорів на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1, строк дії яких закінчився.
Із відомостей Реєстру та Державного земельного кадастру випливає, що спірна земельна ділянка під об`єктом за адресою: АДРЕСА_1, не сформована та у власність/користування забудовнику не передана.
14. Із листа Комунального підприємства "БТІ" Одеської міськради (далі - КП "БТІ") від 29.10.2024 № 43 08/03.01-09 убачається, що станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1, немає інформації про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна. Станом на 16.10.2024 інвентаризаційна справа за адресою: АДРЕСА_1, у КП "БТІ" не зареєстрована.
З урахуванням даних листа Управління від 31.10.2024 № 01-6/300-пр у Реєстрі будівельної діяльності наявна інформація щодо повідомлення про початок виконання підготовчих робіт від 12.08.2024 № ОД051240805659 та декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 26.08.2024 № ОД101240822846, найменування "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1".
15. У листопаді 2024 року Управління звернулося до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до замовника будівництва (ФОП Дзедзика В. В.) про припинення права на виконання будівельних робіт, набутого на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) від 12.08.2024 № ОД051240805659, та скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 26.08.2024 № ОД101240822846 на об`єкт "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1" (справа № 120/14651/24).
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2026 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.06.2025 і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 у справі № 120/14651/24 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Скасовано реєстрацію поданого Дзедзиком В. В. повідомлення від 12.08.2024 № ОД051240805659 про початок виконання будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із незначними наслідками (СС1), на об`єкт "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1". Скасовано реєстрацію декларації Дзедзика В. В. від 26.08.2024 № ОД101240822846 про готовність до експлуатації зазначеного об`єкта.
Позиція Верховного Суду
16. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
17. Колегія суддів зауважує, що наведені скаржником доводи та підстави касаційного оскарження стосуються передусім незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання Підприємця звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі, натомість у частині відмови у задоволенні решти позовних вимог (про скасування державної реєстрації права приватної власності Дзедзика В. В. на спірну будівлю) подана відповідачем касаційна скарга не містить належного обґрунтування для скасування оскаржуваної постанови, фактично ухваленої на користь скаржника.
18. В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про те, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Одеси як власника спірної земельної ділянки, на якій було здійснено самочинне будівництво, є лише вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва, яка (вимога) є негаторним позовом, або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, тоді як неналежними є як вимога про скасування рішення (запису) державного реєстратора про державну реєстрацію права власності певної особи на самочинно побудоване нерухоме майно, так і вимога про припинення права власності на таке майно, оскільки задоволення відповідних вимог не вирішить юридичну долю самочинно збудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 914/2511/23, від 12.02.2025 у справі № 916/960/22, від 26.02.2025 у справі № 914/2847/23).
19. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову (у частині зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі) з огляду на таке.
20. Стаття 375 ЦК України врегульовує право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
21. Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
22. Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту частини 1 статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
23. Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку. 
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
24. У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватися земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає в юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
25. Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами 4- 6 статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
26. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку. 
Схожі за змістом висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92- 94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35), від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (пункт 103), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19. 
27. Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 ЦК України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 376 ЦК України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено (такий висновок сформульовано у пункті 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
З огляду на викладене, самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
28. У пункті 84 постанови від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
У постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123).
При цьому термін "визнання", який вживається в Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та нормах статті 376 ЦК України, має різне змістовне значення. У контексті регулювання відносин, пов`язаних із самочинним будівництвом, термін "визнання" має чітко визначений зміст - визнання судом права власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці за тією чи іншою особою. Самою по собі реєстраційною дією передбачений статтею 376 ЦК України судовий порядок не може бути підмінений.
29. Як убачається зі змісту частини 3 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не може звертатися за підтвердженням належного їй права власності або вимагати визнання належного їй права в іншому, позасудовому порядку.
30. Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Визнання права власності в порядку частини 3 або 5 статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина 3 статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина 5 статті 376 ЦК України).
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини 4 цієї статті (такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31- 6.33), від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц (пункти 53- 56), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 46)).
31. Судами попередніх інстанцій достовірно встановлено та скаржником не спростовано той факт, що Підприємець здійснив реконструкцію спірної будівлі за відсутності права власності чи права користування спірною земельною ділянкою (Одеська міськрада не приймала рішення про її передачу ФОП Дзедзику В. В. із метою забудови), без отримання містобудівних умов та обмежень, без затвердженої проєктної документації і без отримання дозвільних документів, у зв`язку з чим спірний об`єкт є самочинно реконструйованим. При цьому спірна будівля фактично є тимчасовою спорудою, позаяк матеріали справи свідчать про проведення державної реєстрації прав відповідача на нерухоме майно за відсутності обов`язкового документа, що підтверджує присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна (як того вимагають пункти 41, 42 Порядку № 1127), а саме без розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міськради про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси у м. Одесі. 
32. Крім того, ураховуючи викладений у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 914/1986/19 правовий висновок (у контексті того, що без введення в експлуатацію майно не є нерухомістю, що унеможливлює державну реєстрацію права власності на нього), а також наведений у постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі № 910/14264/24 висновок (у контексті того, що реконструкція тимчасової споруди, яка до моменту реконструкції не була введена в експлуатацію, не призводить до набуття нею статусу нерухомого майна після завершення реконструкції), апеляційний суд цілком обґрунтовано зазначив про те, що на час проведення державної реєстрації за Дзедзиком В. В. права власності на спірний торговельний павільйон Підприємець не подав документів, які би свідчили про прийняття до експлуатації об`єкта за вказаною адресою, а тому спірний павільйон, вочевидь, є тимчасовою спорудою, право власності на яку взагалі не підлягало державній реєстрації.
Адже постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2026 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.06.2025 і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 у справі № 120/14651/24 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Скасовано реєстрацію поданого Дзедзиком В. В. повідомлення від 12.08.2024 № ОД051240805659 про початок виконання будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із незначними наслідками (СС1), на об`єкт "Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, АДРЕСА_1". Скасовано реєстрацію декларації Дзедзика В. В. від 26.08.2024 № ОД101240822846 про готовність до експлуатації зазначеного об`єкта.
При цьому колегія суддів наголошує на тому, що у пунктах 87, 102, 114, 115 постанови від 19.02.2026 у справі № 120/14651/24, яка є остаточним судовим рішенням у вказаній адміністративній справі, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов таких висновків, з якими повністю узгоджуються висновки судів попередніх інстанцій щодо визначення спірного об`єкта самочинним будівництвом:
1) скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації з підстав подання недостовірних даних щодо виду будівництва створює передумови для правової оцінки такого об`єкта як самочинного будівництва у разі встановлення критеріїв, визначених статтею 376 ЦК України та статтею 391 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Оскільки ці ж недостовірні дані містились і у повідомленні, на підставі якого було набуто право на виконання будівельних робіт, таке право не може вважатися законно реалізованим;
2) отже, посилання відповідача на реєстрацію права власності на нежитлову будівлю як на підставу, що виключає можливість скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повідомлення про початок виконання будівельних робіт, є необґрунтованим. За відсутності містобудівних умов та обмежень, які є обов`язковими для реконструкції, запис про реєстрацію права власності не може бути визначальною обставиною, що перешкоджає скасуванню реєстрації декларації та повідомлення, які ґрунтуються на недостовірних даних щодо виду будівництва;
3) частина 2 статті 391 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачає широкий перелік недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Зокрема, самочинним будівництвом є об`єкт, збудований без належно затвердженого проєкту;
4) у справі, що розглядається, Дзедзик В. В. задекларував вид будівництва як капітальний ремонт, тоді як фактично здійснив реконструкцію будівлі зі зміною геометричних розмірів, для якої необхідне отримання містобудівних умов та обмежень і розроблення відповідної проєктної документації на реконструкцію, чого зроблено не було.
33. У свою чергу, у пунктах 111- 113 постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала про таке:
"111. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
112. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
113. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно".
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2024 у справі № 212/43/20.
34. Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
35. У пунктах 139- 141, 144- 146 постанови від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 (предмет позову - скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна), у якій вирішувалося питання про можливе відступлення від висновків (у контексті того, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є не забудовник, а саме останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво), викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування положень статей 391, 376 ЦК України та статей 152, 212 ЗК України у подібних правовідносинах, які наразі є останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду:
"139. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
140. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).
141. Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
144. Велика Палата звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.13)].
145. Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що у справі, яка розглядається, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
146. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача".
36. Колегія суддів наголошує на тому, що покладений в основу оскаржуваної постанови (щодо часткового задоволення позову) висновок суду апеляційної інстанції про належність і ефективність такого способу захисту прав територіальної громади міста Одеси (власника спірної земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво), як вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва, яка є негаторним позовом, цілком відповідає останній правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, яку (правову позицію) правомірно врахував апеляційний суд при вирішенні цього господарського спору.
Наведеним також повністю спростовується помилковий висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача на спірну будівлю як об`єкт самочинного будівництва, який (висновок суду першої інстанції) суперечить усталеному правовому висновку, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (пункт 154) і від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 (пункти 139, 140), за змістом якого скасування державної реєстрації права власності особи на самочинно побудоване майно є неналежним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій таке майно збудовано.
37. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про достатність підтвердження технічним паспортом від 17.12.2018 обставини зведення будівлі площею 103,4 м2 на АДРЕСА_1 в період до 05.08.1992 та її статус як об`єкта нерухомості, а не тимчасової споруди, оскільки суд апеляційної інстанції, проаналізувавши положення пунктів 41, 42 Порядку № 1127 та статей 73, 74, 76 ГПК України, правильно виснував про те, що сам по собі технічний паспорт не є правовстановлюючим документом і не може бути самостійною підставою для державної реєстрації речового права на об`єкт, позаяк технічний паспорт є документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкта та не дає можливості встановити підстави набуття Дзедзиком В. В. права власності на об`єкт нерухомості. 
При цьому лише відомості про рік побудови об`єкта у сучасному технічному паспорті, за відсутності в матеріалах справи первинної документації 1992 року, не є належним доказом здійснення побудови об`єкта у період до 05.08.1992, а тому сама по собі наявність споруди на спірній земельній ділянці без належного документального підтвердження законності її зведення у відповідний період не дає підстав для висновку про набуття права власності у спрощеному порядку. 
Тим більше, що матеріали справи свідчать як про оформлення Департаментом паспортів прив`язки від 27.01.2017 № 01-08/58 і від 25.10.2018 № 01-08/1263 щодо належних стаціонарних тимчасових споруд - торговельних павільйонів, які (паспорти) було анульовано лише 20.08.2024, так і про проведення державної реєстрації прав відповідача на нерухоме майно за відсутності обов`язкового документа, що підтверджує присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна, а саме без розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міськради про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси у м. Одесі, як того вимагають пункти 41, 42 Порядку № 1127.
38. Отже, на відміну від місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у частині зобов`язання Підприємця звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі, відмовивши водночас у задоволенні позову решти позовних вимог (про скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача на спірну будівлю).
39. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме: 
якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
40. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків: 1) щодо застосування положень статті 376 ЦК України, статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та пункту 1.3 Порядку № 244 у подібних правовідносинах (у контексті необхідності розмежування таких різних об`єктів, як тимчасова споруда (рухоме майно), право власності на яку не підлягає державній реєстрації, та капітальна споруда як нерухоме майно), викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 920/190/25; 2) щодо застосування положень статей 21, 39, 42 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" у подібних правовідносинах (у контексті того, що система благоустрою населених пунктів є самостійною, відмінною від сфери містобудування діяльністю, спрямованою на створення сприятливих умов для життєдіяльності людини. При цьому вказана система включає в себе, зокрема, управління у відповідній сфері, нормування діяльності у сфері благоустрою, контроль у відповідній сфері і встановлює відповідальність за порушення законодавства у сфері благоустрою), викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.06.2024 у справі № 522/6899/17; 3) щодо застосування норми пункту 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у подібних правовідносинах (у контексті того, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, а фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації), викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 1540/3952/18, з огляду на таке.
41. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
42. Так, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди достовірно встановили належність спірного об`єкта до тимчасових споруд, ухвалюючи постанову від 13.01.2026 у справі № 920/190/25 (предмет позову Конотопської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Конотопської міської ради - усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу тимчасової споруди), якою судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову було скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передусім виходив із того, що: 
1) вирішуючи спір у відповідній категорії справ, суди зобов`язані встановити всі юридично значущі обставини, без дослідження яких неможливе ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Зокрема, належить з`ясувати, чи належить спірне майно до об`єктів нерухомого майна у розумінні цивільного законодавства, чи є воно тимчасовою спорудою, право власності на яку відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не підлягає державній реєстрації;
2) у межах справи № 920/190/25 суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили зазначених обставин, зокрема, суди не перевірили технічні характеристики споруди, демонтаж якої є предметом спору у цій справі, не встановили тотожності або відмінності конструктивних ознак і меж цієї споруди та споруд, прийнятих в експлуатацію згідно з актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (ринку) від 08.12.1999, можливості перебудови та усунення наслідків самочинного будівництва. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою та не з`ясовували обставин щодо того, ким і коли здійснювалося будівництво спірної споруди, дотримання вимог законодавства під час такого будівництва та набуття таким майном правового режиму нерухомого майна.
Наведене переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, пов`язані з підтвердженням статусу спірного майна як нерухомого, чи навпаки, як тимчасової споруди, так і про те, що зазначені посилання Верховного Суду, які є як правовою оцінкою висновків судів попередніх інстанцій, а також у розумінні частини 1 статті 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи вказівками суду касаційної інстанції, а не висновком щодо застосування норми права у розумінні частини 2 статті 315 цього Кодексу.
43. Водночас у справі № 522/6899/17 (предмет позову - визнання протиправними та скасування припису Управління про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, постанов про накладення штрафу за порушення у сфері містобудівної діяльності) суди вирішували спір щодо демонтажу автономної мобільної автомобільної мийки як тимчасової споруди, що розміщувалася протиправно (без паспорта прив`язки та укладеного договору), та речове право на яку не реєструвалося в Реєстрі як на нерухоме майно, та щодо притягнення до адміністративної відповідальності її власника, як наслідок, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.06.2024 у вказаній справі формулювався висновок щодо застосування положень статей 21, 39, 42 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" (у контексті того, що система благоустрою населених пунктів є самостійною, відмінною від сфери містобудування діяльністю, спрямованою на створення сприятливих умов для життєдіяльності людини. При цьому вказана система включає в себе, зокрема, управління у відповідній сфері, нормування діяльності у сфері благоустрою, контроль у відповідній сфері і встановлює відповідальність за порушення законодавства у сфері благоустрою), якими (нормами Закону України "Про благоустрій населених пунктів") звісно спірні господарські правовідносини щодо знесення об`єкта самочинного будівництва не регулюються.
44. У свою чергу, на відміну від цієї справи, у межах розгляду якої суди виходили з обставин самочинної реконструкції Підприємцем спірної будівлі у серпні 2024 року та недоведеності здійснення її спорудження у період до 05.08.1992, ухвалюючи постанову від 15.01.2021 у справі № 1540/3952/18 (предмет позову - визнання протиправним та скасування припису Управління про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності), Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив із протилежних фактичних обставин - завершення будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами до 05.08.1992. 
Разом із тим колегія суддів зауважує, що зазначена постанова Верховного Суду взагалі не містить процитованого скаржником висновку про те, що фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
45. Більше того, навіть наявне посилання у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 623/214/17 зі спору, що виник зі спадкових правовідносин, на яку послався Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, не можна вважати правовим висновком, оскільки відповідне посилання свідчить виключно про цитування змісту листа Міністерства юстиції України від 23.02.2016 № 8.4-35//18/1, але аж ніяк не про формування Верховним Судом самостійного висновку щодо застосування певної норми права.
46. Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, так і про їх неоднакове правове регулювання у справах №№ 920/190/25, 522/6899/17, 1540/3952/18 і в цій справі, у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах.
47. Таким чином, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у справах №№ 920/190/25, 522/6899/17, 1540/3952/18 та у справі № 916/1086/25, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаних скаржником правових висновків як нерелевантних для вирішення цього спору.
48. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, в зв`язку з чим касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємця у частині вказаної підстави підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України
49. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 та пунктом 3 частини 3 статті 310 ГПК України, скаржник посилається на те, що у цій справі суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи (щодо можливості/неможливості належності спірної нежитлової будівлі до нерухомого майна чи тимчасової споруди), чим порушили норму статті 99 цього Кодексу.
50. Суд першої інстанції, відмовляючи ухвалою від 21.05.2025 у задоволенні клопотання Підприємця про призначення у цій справі судової будівельно-технічної експертизи від 22.04.2025, обґрунтовано виходив із недоцільності призначення відповідної експертизи, що зумовлено наявністю у матеріалах справи інших доказів на підтвердження належності спірного об`єкта до тимчасових споруд, зокрема, нотаріально посвідченої заяви Дзедзика В. В. від 05.09.2024 № 3393, а також складеного 16.08.2024 Управлінням акта комісійного обстеження об`єкта містобудування - капітального ремонту нежитлової будівлі літ. "А" за адресою: АДРЕСА_1, яким (актом) зафіксовано: 1) розміщення за цієї адресою торговельного павільйону, що складається з двох відокремлених приміщень "Кав`ярня" та "Кімнатні рослини" з улаштуванням трьох вхідних груп, 3-х монолітних плит входу та одного пожежного входу до кав`ярні з тильної сторони; 2) до павільйону з фасадної сторони влаштовано навіс на металевих конструкціях на пішохідному тротуарі. Об`єкт має орієнтовно зовнішні габаритні розміри 12мx5м, який розміщено на земельній ділянці орієнтовною площею 100 м2. Приміщення експлуатуються, що підтверджується матеріалами фотофіксації, які додаються; 3) замовником будівництва здійснено реконструкцію шляхом демонтажу існуючих основних приміщень будівлі, а саме: приміщення № 3 та № 4 згідно з технічним паспортом від 17.12.2018, виготовленим ТОВ "ПОДОЛЬСЬКА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ", зі зміною геометричних розмірів.
51. Колегія суддів також наголошує, що: 
1) за змістом частини 2 статті 99 ГПК України питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта (аналогічний правовий висновок викладено у пункті 6.54 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/1668/19). Однак подане до суду клопотання про призначення експертизи від 22.04.2025 не містить обґрунтування стосовно неможливості звернутися до експертної установи до звернення до суду з відповідним позовом, що суперечить вимогам статей 99- 101 ГПК України; 
2) призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи (схожий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 910/18570/17, від 14.12.2021 у справі № 910/9564/20, від 24.11.2021 у справі № 914/1396/20, від 08.07.2025 у справі № 909/857/24);
3) вирішення спору стосується оцінки доказів та застосування норм матеріального права, що виходить за межі компетенції експерта. Неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі, а також питання права, вирішення яких згідно з імперативними вимогами абзацу 2 частини 2 статті 98 ГПК України не можуть бути предметом висновку експерта, позаяк мають вирішуватися судом самостійно (схожі висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 911/688/19, від 27.04.2021 у справі № 927/685/20, від 08.07.2025 у справі № 909/857/24). 
Проте заявник у поданому клопотанні просив призначити судову експертизу саме з метою з`ясування питання належності спірної нежитлової будівлі до нерухомого майна чи тимчасової споруди, що стосується вирішення правових питань (застосування до спірних правовідносин норм статті 376 ЦК України, частини 4 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пункту 1.3 Порядку № 244 тощо), які належать до повноважень суду.
52. Верховний Суд зауважує, що сама по собі незгода скаржника з відмовою суду в призначенні експертизи не може бути підставою для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права (схожі висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 910/3600/22, від 10.01.2024 у справі № 921/39/23, від 06.02.2024 у справі № 910/12661/22).
53. За таких обставин відсутні підстави вважати такими, що порушують норми процесуального права, як дії суду першої інстанції, який відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, так і вчинені на підставі частини 2 статті 118 ГПК України дії суду апеляційної інстанції щодо залишення без розгляду відповідного клопотання Підприємця з огляду на його подання після спливу строку, встановленого апеляційним судом для їх подання в ухвалі від 08.09.2025, який (пропущений строк) скаржник навіть не просив суд поновити або продовжити, а також не навів жодних причин пропуску цього строку.
54. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.
55. Отже, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову (у частині зобов`язання Підприємця звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі), відмовивши водночас у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача на вказану будівлю у зв`язку з обранням Прокурором неналежного способу захисту прав територіальної громади міста Одеси. 
56. Із наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
57. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
58. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Дзедзика В. В. у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
59. У свою чергу, інша підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із зазначеної підстави.
60. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов правильного висновку про часткову відмову в задоволенні позову (у частині скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача на спірну будівлю), як наслідок, оскаржувану постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
61. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
62. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
63. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову (у частині зобов`язання Підприємця звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі), у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваної постанови.
Розподіл судових витрат
64. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Дзедзика В`ячеслава Вікторовича у частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Дзедзика В`ячеслава Вікторовича у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі № 916/1086/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак
Судді  Т. Б. Дроботова 
Н. О. Багай