Справа № 282/69/26
Провадження № 2/282/182/26 
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року      
селище Любар
Любарський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Носача В.М., 
при секретарі судового засідання Власюк Н.О.,
за участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, -
УСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду з позовом, в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою.
Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 14.10.2025 особисто передала в борг ОСОБА_3 грошові кошти на суму 20000,00 доларів США на умовах виплати відсотків у розмірі 15% щомісяця.
На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку складену власноручно від 14.10.2025 із зазначенням суми та строку повернення до 01 січня 2026 року.
У якості забезпечення своїх зобов`язань з повернення коштів відповідач передав в заставу належне йому рухоме майно зернозбиральний комбайн Jonh Deere STS 9770, 2010 року випуску, серійний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_3 , який на час позики залишився у фактичному володінні відповідача.
Незважаючи на сплив строку повернення коштів, відповідач перестав виходити на зв`язок. Ухиляється від спілкування, від виконання взятих на себе цивільних зобов`язань з повернення позичених коштів та відсотків. Суму боргу та відсотки так і не повернув.
Відповідач користувався позикою протягом двох повних місяців з 01.11.2025 по 31.12.2025 та шістнадцяти днів з 15.10.2025 по 31.10.2025. Таким чином, окрім суми коштів отриманих відповідачем у якості позики 20000 доларів, відповідач повинен повернути грошові кошти у вигляді відсотків за кожен місяць користування позиченими коштами, що складає 7500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США - за два з половиною місяці користування позикою.
Оскільки на момент спливу строку повернення позики відповідач заборгував позивачу грошові кошти в сумі 27500,00 доларів США (20000+7500), що за курсом НБУ станом на момент звернення з позовною заявою складає 432678 грн /долар США складає 1189864 (один мільйон сто вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот шістдесят чотири) гривні 50 копійок.
На неодноразові звернення з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем ігноруються.
В результаті такої поведінки відповідача позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, шляхом стягнення суми заборгованості з відповідача.
Ухвалою суду від 23 січня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строку на усунення недоліків.
26 січня 2026 року від представника позивача надійшла позовна заява в новій редакції, в якій заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 20000,00 доларів США основного боргу та відсотків за користування позикою в сумі 7500,00 доларів США. Як додаток до позовної заяви долучено заяву про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 27 січня 2026 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову повернуто заявнику.
28 січня 2026 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 10 березня 2026 року. 
Протокольною ухвалою суду 10 березня 2026 року закрито підготовче засідання. Призначено справу до судового розгляду по суті.
05 травня 2026 року в судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить довідка про доставку документу в електронний кабінет.
Відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що представник позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений строк відзив на позов не подав, суд вважає за можливе на підставі ст.211, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення.
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути зазначену суму повністю до 01 січня 2026 року. Відсоткова ставка за користування коштами становить 15% місячних. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник передає в заставу рухоме майно, а саме зернозбиральний комбайн Jonh Deere STS 9770 2010 року. Предмет застави залишається у володінні позичальника.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Як вбачається із боргової розписки від 14.10.2025, факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником, в якій він зобов`язується повернути позичені кошти до 01 січня 2026 року та сплатити відсотки за користування позикою, тобто розпискою передбачено термін виконання прийнятих на себе зобов`язань відповідачем щодо повернення боргу.
Таким чином, складена власноруч ОСОБА_3 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У постанові від 13 липня 2022 року в справі №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша ст.99 Конституції України), але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша ст.192 ЦК України, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша ст.192, частина перша ст.524, частина перша ст.533 ЦК України), але не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга ст.524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга ст.533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша ст.1046, частина перша ст.1049 ЦК України, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16)».
Таким чином, матеріали справи свідчать, що відповідач отримавши від позивача позику, свої зобов`язання щодо повернення коштів у строк та у повному обсязі не виконав.
Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 14.10.2025 в розмірі 20000.00 доларів США.
Крім того, в договорі позики грошей сторони погодили, що за користування грошовими коштами в сумі 20000.00 доларів США відповідач зобов`язався сплатити 15% місячних за користування коштами.
Відповідно до статті 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, оскільки іншої домовленості щодо розміру процентів у сторін не було, а також був обмежений строк нарахування процентів, виходячи з приписів статті 1048 ЦК України, на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою в сумі 7500,00 доларів США.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню на підставі ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 526, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-
УХ В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США основного боргу та відсотків за користування позикою в сумі 7500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 9519 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцть) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення буде виготовлено 07.05.2026.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 .
Головуючий суддя В.М. Носач