Справа № 444/1211/25
Провадження № 2/444/124/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Ясиновський Р. Б.
секретар судового засідання Стець М.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики у розмірі 20000 доларів США боргу що відповідно до курсу НБУ на момент виконання рішення суду та 3 % річних у сумі 74355,80 грн., -

В С Т А Н О В И В : 

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник адвокат Буловчак Христина Романівна, звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення позики у розмірі 20000 доларів США боргу що відповідно до курсу НБУ становить 826 324 грн. 
Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Буловчак Х.Р. в системі "Електронний суд" 17.07.2025 надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій просить про стягнення з відповідачки в користь позивача позики у розмірі 20000 доларів США боргу та 3 % річних у сумі 74355,80 грн.
Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 03 лютого 2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 обгрунтовує позовні вимоги наступним.
Вказує, що у вересні 2016 року, він, ОСОБА_1 , за особистим проханням ОСОБА_2 , передав їй грошові кошти, як позику, на суму 20 000 доларів США, про що ОСОБА_2 написала власноручно розписку від 14.09.2016 року.
Вказує, що за домовленістю ОСОБА_2 отримані кошти, які одержала як позику згідно наданої розписки від 14.09.2016, мала повернути до 20 жовтня 2016 року, про що і вказала у розписці. Однак після 16.10.2020 цей термін було продовжено за спільною згодою, оскільки ОСОБА_2 просила почекати на повернення коштів та продовжити термін повернення позики. При цьому розрахунок щодо повного повернення позики так і не відбувся, оскільки термін позики продовжувався аж до червня 2024року.
Зазначає, що 17.06.2024 на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу (досудову претензію) про повернення боргу за розпискою протягом 5-ти робочих днів з дати отримання вимоги. Вимогу ОСОБА_2 отримала 21.06.2024, однак до сьогодні кошти не повернула.
Вказує, що відповідач не виконала грошові зобов`язання перед позивачем.
Зазначає, що розписка від 14.09.2016 про отримання відповідачем грошових коштів від ОСОБА_1 в якості позики та зобов`язання повернути їх до кінця обумовленого терміну відповідає вимогам закону. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно із статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Оригінал боргової розписки зберігається у позивача.
Зважаючи на наведене позивач просить позовну заяву задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ) та представник позивача адвокат Буловчак Х.Р. у судовому засіданні позовну заяву підтримали з підстав, наведених у позові та просили задовольнити позовні вимоги.
Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 пояснив, що 14 вересня 2016 року він позичив під розписку 20 000 доларів США відповідачці. Відповідач казала, що їй ці гроші були потрібні для розвитку її бізнесу. Розписку відповідачка писала особисто у його присутності. Написання розписки і передача коштів були в один момент. Оскільки вони перебували у дружніх відносинах, то після 20 жовтня 2016 року він із відповідачкою домовилися про усне продовження дії строку договору. Він неодноразово звертався до відповідачки з метою повернення йому позичених коштів, однак вона все тягнула з поверненням таких. Відповідачка жодного разу не заперечувала того, що позичала у нього ці кошти. До сьогодні ці кошти відповідачка йому не повернула. Колись із відповідачкою перебували у дружніх відносинах, вона казала, що віддасть позичені гроші. Пояснив, що раніше він до суду із позовом не звертався через складні сімейні обставини. Зазначив, що його дружина захворіла у 2005 році, у неї було виявлено пухлину мозку. У серпні 2018 року стан погіршився, пухлина почала рости. Дружина була в лікарні. У грудні 2018 року дружину виписали з лікарні, оскілки покращень не було. Вказує, що він постійно був поруз із нею. У січні 2019 року його дружина померла. А у грудні помер його батько. Пояснив, що залишився вдівцем і на утриманні у нього залишився неповнолітній син. 
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не прибула. Її представник адвокат Коваленко О.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строку позовної давності.
Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Хром`як У.В. в системі "Електронний суд" 29 квітня 2025 року надійшла заява про застосування строків позовної давності. Вказує, що згідно із наданою позивачем розпискою від 14 вересня 2016 року, відповідачка зобов`язалася повернути зазначену суму до 20 жовтня 2016 року. Таким чином, строк виконання зобов`язання був чітко визначений. Зазначила, що у цих правовідносинах слід застосовувати положення закону про загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки. Отже, перебіг трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, розпочався 21 жовтня 2016 року і завершився 21 жовтня 2019 року. Позовна заява була подана до суду лише у квітні 2025 року, тобто через понад п`ять років після закінчення строку позовної давності. Зазначила, що позивач мав усі можливості для своєчасного звернення до суду або врегулювання спору в межах встановленого трирічного строку позовної давності. З моменту настання строку повернення позики до спливу позовної давності минуло три роки, протягом яких позивач міг реалізувати своє право на судовий захист, проте не скористався ним без поважних причин. Позивач не надав жодних об`єктивних причин, які б унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. Відсутність таких причин свідчить про те, що позивач мав усі можливості для захисту своїх прав у встановлений законом строк. Позивач, як особа, що надала позику, повинен був контролювати строки її повернення та вживати відповідних заходів у разі їх порушення. Відсутність таких дій свідчить про недбалість або байдужість до захисту своїх прав. Крім того, позивач у позовній заяві сам зазначає, що після 16 жовтня 2020 року, тобто через рік після спливу строку позовної давності, нібито термін повернення позики було продовжено до червня 2024 року. Однак, відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається. Позивач не надав жодних доказів такого продовження строку, зокрема письмових угод чи інших документів, що підтверджують зміну умов договору. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Проте позивач не надав доказів того, що відповідачка вчиняла такі дії після спливу первинного строку позовної давності. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості пред`явлені позивачем з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому позивачем не надано доказів, які б вказували на переривання строку позовної давності, заяв про поновлення позовної давності суду й доказів існування поважних причин пропуску строку звернення до суду. Не надано також і доказів існування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 у справі №444/1211/25 строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Окрім цього, від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Хром`як У.В. в системі "Електронний суд" 17.06.2025 надійшов відзив на позовну заяву. Зазначила, що відповідачка не погоджується із заявленими позовними вимогами. У відзиві зазначила про ті ж обставини та підстави відмови у задоволенні позову, що і у поданій нею заяві про застосування строків позовної давності. Окрім цього, вказала, що відповідно до п.8 ч.3 ст.178 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 40 000 гривень. У відзиві просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики у зв`язку зі спливом строку позовної давності та судові витрати в повному обсязі покласти на позивача.
Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Буловчак Х.Р. в системі "Електронний суд" 17.07.2025 надійшли додаткові письмові пояснення у справі. Зазначила, що ознайомившись з відзивом на позовну заяву та заявою про застосування строків позовної давності, сторона позивача заперечує щодо позиції відповідача та додатково зазначаємо наступне. ОСОБА_1 передав відповідачці у позику грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США про що ОСОБА_2 написала власноручно розписку від 14.09.2016. Незважаючи на закінчення встановленого строку повернення, боржниця не виконала взятого на себе зобов`язання, що стало підставою для звернення позивача до суду. Протягом усього часу після спливу строку виконання зобов`язання відповідачка не вживала жодних заходів для повернення боргу. Будь-які спроби контакту з позивачем були відсутні, а кошти залишаються неповернутими. ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідачки з усними вимогами про повернення боргу, а також направляв письмову претензію, яку відповідачка отримала та відреагувала телефонним дзвінком, з проханням надати їй час на повернення боргу та запропонувала повертати борг частинами готівкою через третю особу, однак до сьогодні жодної частини боргу не повернула. Факт направлення вимоги про сплату боргу підтверджується наявною квитанцією про відправлення, яка є доказом належного повідомлення боржницю. Орім того, відповідачка не надала жодних документального підтверджень факту повернення грошових коштів, а лише у відзиві та заяві про застосування строку позовної давності вказала на сплив строку та що позивач не скористався своїм правом повернути борг вчасно. Така поведінка боржниці вказує на ігнорування виконання свого обов`язку сплатити борг, недобросовісне ставлення до своїх зобов`язань перед позивачем, ігнорування права позивача на отримання коштів якими відповідачка користується безкоштовно та корисливо протягом тривалого часу, та саме своїми діями допустила до звернення до суду. Відповідачка ОСОБА_2 не виконала грошові зобов`язання перед позивачем. Наявність оригіналу розписки від 14.09.2016 у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Згідно з розпискою від 14.09.2016, відповідачка отримала у борг 20 000 доларів США та мала повернути до 20.10.2020. 17.06.2024 на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу (досудова претензія) про повернення боргу за розпискою протягом 5-ти робочих днів з дати отримання вимоги. Вимогу ОСОБА_2 отримала 21.06.2024, однак до сьогодні кошти не повернула. Позов зареєстровано у суді 26.05.2025, тобто, перебіг строку позовної давності розпочинається з 21.10.2016 та тривав до 21.10.2019. Однак у цей період позивач не звертався до суду, оскільки відповідачка була постійно на зв`язку, за усною домовленістю строк повернення коштів за розпискою було продовжено без письмової фіксації домовленості, оскільки, як зазначає позивач, на той час мав складні життєві умови та справа позики відійшла на інший план, а також відповідачка обіцяла повернути кошти у найближчий час і ОСОБА_3 вірив у добропорядність та чесність у намірах віддати кошти ОСОБА_4 . Зокрема пропущеним терміном строку позовної давності та поновлення строків є період з 22.10.2019 по 26.05.2025. Тобто, пояснення щодо причин пропуску терміну підлягає період з 22.10.2019 по 11.03.2020року (майже 5 місяців). Оскільки відповідно до пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, були продовжені на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 карантин було запроваджено з 12.03.2020 та відповідно до постанови КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 карантин було відмінено з 30.06.2023. В подальшому перебіг позовної давності був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який востаннє продовжено до 05.11.2025. Зокрема, у період з 22.10.2019 по 11.03.2020 пропущено позивачем з поважних причин у зв`язку із складними сімейними обставинами, які викладені у заяві про поновлення пропущеного строку позовної давності. Вказує, що боржниця ОСОБА_2 не виконала взятого на себе зобов`язання, що стало підставою для звернення позивача до суду. Протягом усього часу після спливу строку виконання зобов`язання відповідачка не вживала жодних заходів для повернення боргу, а лише ігнорувала прохання позивача повернути боргу, та вводила останнього в оману про продовження строку позики та обіцянку дати їй ще час коли буде готова віддати борг, оскільки з позиції відповідачки борг вона не планувала і не планує віддавати, оскільки останній пропустив строк звернення до суду, і мав скористатися своїм правом на стягнення боргу не у добровільному порядку а через суд. Будь-які спроби контакту з відповідачкою були марні, ОСОБА_2 не зважала на усні прохання, письмові повідомлення та досудову вимогу, а кошти до сьогодні залишаються неповернутими. 17.06.2024 на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу (досудова претензія) про повернення боргу за розпискою протягом 5-ти робочих днів з дати отримання вимоги. Вимогу ОСОБА_2 отримала 21.06.2024, однак до сьогодні кошти не повернула. Відповідачка взяла у позивача грошові кошти у борг і у визначений у вимозі строк не здійснила повернення цих коштів. Встановивши справжню природу правовідносин сторін, якими підтверджено позику та факт передання позивачем відповідачу коштів у розмірі 20000 доларів США, з огляду на порушення відповідачкою зобов`язання щодо повернення цієї позики, підтримує позовні вимоги та вважає, що такі підлягають задоволенню у заявленому повному обсязі.
Окрім цього, від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Буловчак Х.Р. в системі "Електронний суд" 17.07.2025 надійшла відповідь на відзив. Зазначила, що підтримують позовні вимоги та вважають, що такі підлягають задоволенню у заявленому повному обсязі. В обгрунтування покликається на ті ж обставини, що і у поданих позовній заяві та додаткових поясненнях.
Окрім цього, від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Буловчак Х.Р. в системі "Електронний суд" 17.07.2025 надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності. Вказує, що поведінка боржниці вказує на грубе ігнорування виконання свого обов`язку сплатити борг, недобросовісне ставлення до своїх зобов`язань перед позивачем, ігнорування права позивача на отримання коштів якими відповідачка користується безкоштовно та корисливо протягом тривалого часу, та саме своїми діями допустила до звернення до суду. Згідно з розпискою від 23.09.2016 року відповідачка отримала у борг 20 000 доларів США та мала повернути до 20.10.2020 року. 17.06.2024 року на адресу Відповідачки було направлено письмову вимогу (досудова претензія) про повернення боргу за розпискою протягом 5-ти робочих днів з дати отримання вимоги. Вимогу ОСОБА_2 отримала 21.06.2024року, однак до сьогодні кошти не повернула. Позов зареєстровано у суді 26.05.2025 року. Тобто, перебіг строку позовної давності розпочинається з 21.10.2016 та тривав до 21.10.2019. Однак у цей період Позивач не звертався до суду, оскільки відповідачка була постійно на зв`язку, за усною домовленістю строк повернення коштів за розпискою було продовжено без письмової фіксації домовленості, оскільки як зазначає позивач на той час мав складні життєві умови та справа позики відійшла на інший план, а також відповідачка обіцяла повернути кошти у найближчий час і ОСОБА_3 вірив у добропорядність та чесність у намірах віддати кошти ОСОБА_4 . Зокрема пропущеним терміном строку позовної давності та поновлення строків є період з 22.10.2019 по 26.05.2025. Тобто, пояснення щодо причин пропуску терміну підлягає період з 22.10.2019 року по 11.03.2020 року (майже 5 місяців). Оскільки відповідності до пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, були продовжені на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 карантин було запроваджено з 12.03.2020 та відповідно до постанови КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 карантин було відмінено з 30.06.2023. В подальшому перебіг позовної давності був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який востаннє продовжено до 05.11.2025. Зокрема, у період з 22.10.2019 по 11.03.2020 пропущено Позивачем з поважних причин у зв`язку із складними сімейними обставинами, зокрема: відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 14.08.2004 ОСОБА_1 одружений із ОСОБА_5 , про що зроблено актовий запис № 149 від 14.08.2004року. За час шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво серії НОМЕР_2 ). З 2005 року у дружини позивача було виявлено новоутвір в головному мозку та протягом 2006-2014 року проходили лікування, операцію по видаленні пухлини, променеву терапію, реабілітацію, а у період 2011-2012 років через ослаблення організму проходила лікування на туберкульоз. З 2014 по 2017 роки проходили з дружиною контрольну динаміку МРТ. У липні 2018 року стан здоров`я дружини позивача погіршився та додатково дружині встановили діагноз втрати просторової координації через що розпочалося обстеження МРТ у серпні 2018 року, де було виявлено ріст пухлини та метастази у головному мозку. Весь цей час ОСОБА_3 був поруч зі своєю дружиною, яка потребувала постійної допомоги та догляду, та на ньому залишилося виховання неповнолітнього сина, якому на той час виповнилося 11 років. Після обстеження з 20.08.2018 до грудня 2018 року дружина позивача була на лікуванні у стаціонарі, після чого у грудні 2018 року її було виписано без позитивних результатів одужання. ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина позивача ОСОБА_7 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис 180), позивач став вдівцем та спільний син на пів сиротою. Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 824626 від 03.08.2018 ОСОБА_7 була особою з інвалідністю ІІ групи пожиттєво (у графі 13 рекомендовано стаціонарне лікування у неврології). Відповідно до МТР головного мозку від 18.08.2018 та Виписки № 10914 від 17.10.2018 підтверджується стаціонарне лікування ОСОБА_8 з 28.08.2018 по 17.10.2018 та її діагноз, зокрема: продовжений ріст внутрішньомозкової гліобластоми правої лобної долі з розповсюдженням на ліву лобну долю та мозолисте тіло після її видалення (30.11.2009), 6 курсів поліхіміотерапії VCD, курсу ТГТ 6- Грей. Епілептиформний синдром. Також у підтверджено вище описані події перебігу хвороби дружини Позивача даним висновком описано короткий амнез, діагностичні дослідження, проведене лікування, стан при направленні та виписці. Окрім того, даною випискою встановлено про необхідність постійної сторонньої допомоги, яку здійснював фактично ОСОБА_3 , особливо у період з серпня 2018 року до смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім тривалого стаціонарного лікування дружини, у позивача ІНФОРМАЦІЯ_6 раптово у віці 63 роки помирає батько ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_6. Що стало додатковим тягарем та потрясінням у сім`ї ОСОБА_3 . З 28.01.2019 позивач являється єдиним опікуном сина. І дитина і позивач важко пережили смерть матері і дружини -- ОСОБА_8 , дідуся і батька - ОСОБА_11 , після чого син позивача потребував особливої уваги щодо ментального здоров`я дитини. Так і сам позивач тривалий час перебував у стресовому, психологічно подавленому, нервово виснаженому стані, щоб додатково розпочати судовий процес з ОСОБА_4 , яка вже тривалий час не виконувала добросовісно свого зобов`язання повернення позики, а як виявилося (з відзиву на позовну заяву) остання не планувала добровільно віддавати борг, а чекала звернення до суду. В той час коли зловживаючи довірою позивача, нехтуючи складними життєвими обставинами позивача, який не мав змоги займатися судовим процесом щодо примусового повернення позики, володіла неправомірно коштами та обіцяла повернути їх, оскільки у період важкого захворювання дружини ці кошти були дуже потрібні позивачу та останній часто просив усно повернути їх, відповідачка чекала пропущення строку позовної давності та розцінила такі дії як недбалість або байдужість до захисту своїх прав про що вказала у відзиві. Після смерті дружини позивач сконцентрував увагу на виховання та опіку свого єдиного сина, що забирало увесь вільний час, оскільки потрібно було багато працювати, щоб забезпечити себе з дитиною. 23.08.2019 син отримав перелом наколінника ноги, що підтверджується протоколом ультразвукового обстеження. Пізніше було впроваджено карантин та початок повномаштабної війни. Окрім того, у позивача збереглася частково переписка у соціальній мережі Viber з ОСОБА_4 де позивач задавав запитання та просив повернути кошти. Так о 10:26 годині ОСОБА_3 написав: «Привіт! ОСОБА_12 , прохання спершу повернути кошти по розписках. Дякую» , на дане повідомлення Відповідачка навіть не відреагувала. Наступне повідомлення позивача 11.03.2024р. о 11.44 годині: «Добрий день! ОСОБА_12 , хотів би з Вами вирішити питання щодо виконання Ваших зобов`язань повернути менті кошти (40000тис. $) по розписках від 14 та 23.09.2016р. Надіюся Ви пам`ятаєте про нашу домовленість з Вами про повернення коштів. Коли можна з Вами зустрітися?» . Того ж дня, 11.03.2024 о 11:44 -11:45 год ОСОБА_2 відповіла: «Привіт. Я ще не готова». Об 12:05 год. Позивач відповів: «Не готові віддати кошти повністю? Можливо тоді домовимося про повернення частинами?». Лев ОСОБА_12 о 12:32год відповіла: « ОСОБА_13 , я подумаю. Я тільки приїхала». Тобто відповідачка, надаючи пояснення у відзиві, вже вводить суд в оману, коли стверджує що не мала домовленостей з позивачем про продовжені строки та що позивач не вживав заходів щодо повернення коштів, оскільки з переписки можна встановити, що відповідачка не заперечила про відсутність боргу перед позивачем, не готова віддати кошти та подумає як буде віддавати. Також є переписка у цій же соціальній мережі від 19.03.2024, де ОСОБА_3 написав о 10:59год надіслав повідомлення: «Добрий день! ОСОБА_12 надіюсь на Ваше розуміння щодо необхідності повернення мені боргу, який мав бути повернений ще у жовтні 2016р. Чекаю на відповідь. Дякую Вам за розуміння» , після якого власне відбулася розмова між сторонами, де ОСОБА_2 обіцяла повернути борг та до сьогодні не повернула, та як вже зрозуміло не збирається повертати з надією застосувати строки позовної давності та стягнути ще й витрати на правову допомогу у розмірі 40 000 грн. Підсумовуючи вище наведене незважаючи на закінчення встановленого строку повернення, боржниця ОСОБА_2 не виконала взятого на себе зобов`язання, що стало підставою для звернення позивача до суду. Протягом усього часу після спливу строку виконання зобов`язання відповідачка не вживала жодних заходів для повернення боргу, а лише ігнорувала прохання позивача повернути боргу, та вводила останнього в оману про продовження строку позики та обіцянку дати їй ще час коли буде готова віддати борг, оскільки з позиції відповідачки борг вона не планувала і не планує віддавати, оскільки останній пропустив строк звернення до суду, і мав скористатися своїм правом на стягнення боргу не у добровільному порядку а через суд. Будь-які спроби контакту з відповідачкою були марні, ОСОБА_2 не зважала на усні прохання, письмові повідомлення та досудову вимогу, а кошти до сьогодні залишаються неповернутими. Таким чином, на думку сторони позивача, підстави для застосування строку позовної давності у якості аргументу для відмови у позові відсутні, а строк пропущений позивачем з 22.10.2019 по 11.03.2020 з поважних причин та підлягає поновленню. Просить поновити ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності за позовом до ОСОБА_2 про стягнення позики у сумі 20 000 доларів США що еквівалентно до курсу НБУ на час подання позову 826 324гривень за розпискою від 14.09.2016.
Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Буловчак Х.Р. до матеріалів справи 03 лютого 2026 року було долучено оригінал розписки від 14.09.2016.
Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Із матеріалів справи вбачається, що 14.09.2016 позивач ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 20 жовтня 2016 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 було власноручно складено та підписано розписку від 14.09.2016 (а.с. 131)
Проте, в порушення вищезазначених зобов`язань, ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 зазначені грошові кошти в обумовлений строк, а саме до 20 жовтня 2016 року.
Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання про повернення позичених коштів не було виконано відповідачем.
Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики укладеного між сторонами у виді розписки, а також стягнення 3% річних, розрахунок яких провів позивач у розмірі 74 355, 80 грн.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
Отже, статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6- 996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано оригінал розписки від 14 вересня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику у сумі 20000 доларів США , яку зобов`язується повернути в строк до 20.10.2016. (арк. спр. 131).
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Стаття 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року в справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Оригінал розписки, який на час звернення до суду із позовом перебував у позивача, долучено стороною позивача до матеріалів справи.
Наданий позивачем оригінал розписки міститься у матеріалах справи та був досліджений у судовому засіданні.
Факт написання розписки та наявність на такій розписці підпису, відповідачем не оспорюється, однак представник відповідача вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із позовною заявою до суду, а тому просить такий застосувати та відмовити у задоволенні позову з цієї підстави.
Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Строк позовної давності становить 3 (три) роки та відраховувався з 21 жовтня 2016 до 20 жовтня 2019 року. Позивач звернувся до суду 04.04.2025 (а.с.1)
Згідно із ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до статті 264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.
Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Позивач просить про поновлення строку позовної давності з наведених вище підстав.
Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 644/6794/21 встановлено, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості вчинити процесуальну дію у встановлені строки не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків
Посилання представника позивача на зупинки строків позовної давності у зв`язку із дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID19 та на період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, не є безумовними.
Зупинення строків позовної давності були спрямовані на захист прав осіб, які були позбавленні можливості реалізувати своє право на захист в межах встановлених строків позовної давності у зв`язку із перебуванням на лікуванні через коронавірусну хворобу COVID-19 та/або реабілітацією після перенесення даної хвороби. Стосовно воєнного стону, то зупинка строків позовної давності зумовлена військовою агресією російської едерації проти України, оскільки люди, які втратили житло, перебувають на тимчасово окупованій території, примусово переміщені, депортовані, перебувають у полоні, знаходять у безпосередній близькості до лінії бойових зіткнень, перебувають у складі Сил оборони України тощо. Тобто, зупинка строків позовної давності застосовується до осіб, що постраждали від військової агресії російської федерації та були позбавленні можливості вчасно звернутись за захистом порушених прав.
Позивач проживає та зареєстрований на території м. Львова, де бойові дії не велись від початку військової агресії рф і по теперішній час; у складі Сил оборони України позивач не перебуває.
Посилання позивача на складні сімейні обставини як на підставу пропуску ним строку позовної давності суд вважає необгрунтованими, оскільки дружина позивача хворіла ще з 2005 року, тобто ще і до укладення договору позики між сторонами. Хвороба та смерть дружини і батька позивача не були безумовною перешкодою, що унеможливлювада звернення позивача до суду із вказаним позовом. Суд не визнає наведені позивачем причини пропущення позовної давності поважними.
У Постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі №201/13756/16-ц вказано, що зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 в справі № 554/9126/20 вказано, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Враховуючи викладене суд вбачає, що строк виконання, тобто сплати боргу за розпискою, сплив після 20 жовтня 2016 року. Впродовж трьох років після цього позивач не пред`явив вимогу до відповідача про стягнення боргу, а тому позовна давність в даному випадку спливла.
Таким чином, суд застосовує позовну давність до вимог позивача, що є підставою для відмови у позові, оскільки стороною відповідача заявлено про це до винесення рішення, а під час розгляду справи не було підтверджено поважності причин пропущення позивачем позовної давності.
Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
З урахуванням заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд застосовую цю норму права, тому у зв`язку з простроченням основного зобов`язання, також відповідно і не підлягають задоволенню вимога про сплату 3% річних процентів, яка є додатковою до основного зобов`язання.
Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись статтями 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики у розмірі 20000 доларів США боргу що відповідно до курсу НБУ на момент виконання рішення суду та 3 % річних у сумі 74355,80 грн. - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи - для відома.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_4 , тел. НОМЕР_5 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , тел. НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ).
Повний текст рішення виготовлено 19.05.2026.

Суддя      Ясиновський Р. Б.