УХВАЛА

08 червня 2026року
м. Київ

справа № 470/658/25
провадження № 61-6907ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 січня 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

1. У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати ДП «Ліси України» усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою кадастровий номер 4821155000:15:000:0017, площею 11.2848 га, що розташована за адресою: Миколаївська область, Березнегуватський (Баштанський) район, Березнегуватська селищна рада, шляхом приведення частини земельної ділянки у придатний для використання стан шляхом звільнення за власний рахунок від лісових насаджень та стягнути судові витрати у справі в розмірі 30 968, 96 грн, які складаються з суми судового збору у розмірі 968, 96 грн та гонорару адвоката у розмірі 30 000 грн.

2. Березнегуватський районний суд Миколаївської області рішенням від 
05 січня 2026 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовив.

3. 21 травня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гоцуляк Ю. С. через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 січня 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, повний текст якої складений 20 квітня 2026 року.

4. Касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених
статтею 392 ЦПК України. 

5. Звертаючись до суду з позовом позивач просив усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою кадастровий номер 4821155000:15:000:0017, площею 11.2848 га шляхом приведення частини земельної ділянки у придатний для використання стан шляхом звільнення за власний рахунок від лісових насаджень.

6. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

7. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19 (провадження № 12-36гс20), майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

8. У постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 905/105/20 викладено висновок, що судовий збір за подання позовної заяви з вимогами про витребування або повернення майна у позадоговірних зобов`язаннях визначається з урахуванням вартості спірного майна.

9. У постанові від 5 листопада 2024 року у справі № 278/2607/24
(провадження № 61-10697св24) Верховний Суд дійшов висновку, що вимога прокурора про повернення земельної ділянки у комунальну власність територіальної громади є майновою.

10. Таким чином, вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, є вимогою майнового характеру.

11. Подана касаційна скарга та зміст оскаржуваних судових рішень не містять відомостей щодо ціни позову (вартості земельної ділянки з кадастровим номером 4821155000:15:000:0017 площею 11.2848 га), що позбавляє Верховний Суд можливість визначити чи підлягають касаційному оскарженню судові рішення у цій справі та перевірити наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Тому заявник має надати відомості щодо дійсної ціни позову.

12. Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

13. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено: підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

14. Разом з цим, при поданні касаційної скарги з підстав, передбачених частиною першою статті 411 цього Кодексу зазначаються обґрунтування необхідності скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, а саме:
1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;
7) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

15. При поданні касаційної скарги з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу зазначаються обґрунтування підстав для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд та/або порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

16. Тлумачення вказаних норм ЦПК України свідчить, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

17. При цьому, обов`язковою умовою касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є обґрунтованість підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

18. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначаючи що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частина третя статті 411 ЦПК України). 

19. Касаційний суд зауважує, що заявник не зазначає та не наводить відповідного обґрунтування щодо того, які саме докази суди попередніх інстанцій не дослідили. Крім того, касаційний суд також наголошує, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із не дослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень.

20. У частині першій статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

21. Верховний Суд не наділений повноваженнями замість заявника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, що не наведені у касаційній скарзі.

22. Тому заявнику необхідно надати уточнену касаційну скаргу з урахуванням вимог цієї ухвали щодо повноти зазначення підстав касаційного оскарження та їх нормативно-правового обгрунтування.

23. Крім того, відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

24. Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються: докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.

25. Миколаївським апеляційним судом складено повне судове рішення 
20 квітня 2026 року, тому останнім днем його касаційного оскарження є 20 травня
2026 року. Вказану касаційну скаргу заявник подав 21 травня 2026 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження, і подає заяву про поновлення такого строку. В обґрунтування заяви заявник зазначає, що копію оскаржуваного судового рішення отримав 21 квітня 2026 року у підсистемі «Електронний суд».

26. Однак, заявником не долучено доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку на касаційне оскарження, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості вирішити питання щодо наявності поважних підстав для його поновлення.

27. Тому, заявник має право подати до суду належні докази на підтвердження дати вручення копії оскаржуваної постанови, а також надати докази на підтвердження ціни позову та уточнену касаційну скаргу з належним обгрунтуванням підстав касаційного оскарження.

28. Оскільки касаційна скарга оформлена з порушенням вимоги, встановленої
статтею 392 ЦПК України, вона відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України залишається без руху.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 січня 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Якщо заяви про поновлення строку на касаційне оскарження не буде подано заявником у встановлений судом строк це може бути підставою для відмови у відкритті касаційного провадження. 

У разі невиконання у встановлений судом строк інших вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною і підлягатиме поверненню заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш