Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 712/15767/25
 
Провадження № 2/711/642/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі: 
головуючого-судді Скляренко В.М., 
при секретарі Півень С.А.
за участі:
представника відповідача – Блізнєцов Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в:

Представник ПАТ «СК «ВУСО» – Верещагіна-Янко К.Є., яка діє на підставі довіреності №141/2025 від 03.12.2024, – звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь ПАТ «СК «ВУСО» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 80 981,44 грн. та судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3 028 грн.
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 22.11.2024р. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Renault MAGNUM 500, д.н.з. НОМЕР_1 , та Carnehl CHKS, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача. Автомобіль Renault MAGNUM 500, д.н.з. НОМЕР_1 , застрахований у ПАТ «СК «ВУСО» за договором добровільного страхування наземного транспорту, а тому позивач відшкодував власнику збитки в розмірі 238 381,44 грн. Оскільки ДТП сталося з вини відповідача, то саме на нього покладається відповідальність за відшкодування завданих збитків. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» з лімітом відповідальності за шкоду майну в розмірі 160 000 грн. ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» здійснило виплату на користь позивача в розмірі 157 400 грн. (160 000 грн. – франшиза 2 600 грн). Відповідач проігнорував вимоги претензії позивача про сплату залишку суми страхового відшкодування в розмірі 80 981,44 грн., а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення залишку невідшкодованого розміру матеріальної шкоди в порядку суброгації.
Відповідач заперечив проти позовних вимог та у письмовому відзиві просив відмовити у позові. В обґрунтування заперечень послався на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була також застрахована за договором добровільного страхування в ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» з лімітом 500 000 грн., а відтак розмір завданих внаслідок дій відповідача збитків перебуває в межах обсягу майнової відповідальності ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ». Також відповідач зазначив, що на момент ДТП він перебував у трудових відносинах з ПП «ТІТАН БУД» і виконував свої трудові обов`язки на посаді водія, а вантажний автомобіль, яким керував відповідач, є об`єктом власності ПП «ТІТАН БУД». Отже, навіть у випадку наявності майнових претензій у позивача, то всю відповідальність за шкоду мусить нести ПП «ТІТАН БУД». Таким чином відповідач вважає себе неналежним відповідачем по справі, а відтак заявлені вимоги до нього не підлягають до задоволення.
27.11.2025р. Соснівський районний суд м. Черкаси постановив ухвалу про передачу матеріалів даної цивільної справи за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси на підставі ч. 1 ст. 27, п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.
17.12.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
16.01.2026р. від представника відповідача – Блізнєцов Є.А., який діє на підставі нотаріальної довіреності №52 від 14.01.2026р., – надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позову.
19.02.2026р. судом постановлено усну ухвалу про залучення до участі у справі ПАТ «СК «Арсенал Страхування» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 
07.04.2026р. від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення з приводу обставин, викладених у відзиві відповідача. У такій заяві вказується про відсутність доказів перебування відповідача у трудових відносинах з ПП «ТІТАН БУД» та вчинення відповідачем ДТП у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. 
Представник позивача не з`явився в судове засідання, проте надав клопотання, в якому просив здійснити розгляд справи за відсутністю представника ПАТ «СК «ВУСО». 
Представник відповідача – Блізнєцов Є.А. – в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що власником автомобіля, яким керував відповідач, є ПП «Тітан Буд», а відповідач на момент події ДТП виконував свої трудові обов`язки, як водій, який перебуває у трудових відносинах з ПП «Тітан Буд». Зазначив, що позивачем здійснено огляд транспортного засобу Renault Magnum 500, д.н.з. НОМЕР_1 , без участі відповідача чи представника ПП «Тітан Буд». Зауважив, що в акті відсутні відомості про фіксацію пошкодження деяких деталей та дзеркала транспортного засобу, а відтак відсутня необхідність у відновлювальному ремонті таких деталей. До того ж зазначив про неврахування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні розміру матеріального збитку. Зауважив, що все це свідчить про необґрунтованість розміру здійсненого позивачем страхового відшкодування. Окремо зазначив про відсутність рахунку на оплату та акту виконаних робіт.
24.06.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
22.11.2024р. о 12год 35хв по автодорозі М 30 (713 км, 900 м) водій ОСОБА_1 керував вантажним транспортним засобом DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_3 , у складі з причепом Carnehl CHKS-HH, д.н.з. НОМЕР_2 , та перед початком руху не переконався у надійності кріплення вантажу і, як наслідок, допустив падіння вантажу, який пошкодив транспортний засіб Renault Magnum 500, д.н.з. НОМЕР_1 , у складі з напівпричепом МАGYAR SR34E, д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що рухався в зустрічному напрямку. Таким чином ОСОБА_1 порушив вимоги п. 22.2 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого автомобіль Renault Magnum 500 отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2024р. у справі №390/2659/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні даної ДТП та притягнуто до відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. /а.с. 36/.
Автомобіль Renault Magnum 500, д.н.з. НОМЕР_1 (далі – автомобіль Рено), на момент ДТП належав на праві власності ТОВ «Транспортні системи» і був застрахований за договором добровільного страхування наземного транспорту «Генеральний договір» №21211252-12-14-01 від 05.09.2023р. в ПАТ «СК «ВУСО». /а.с. 12-22, 23-24, 26/.
26.11.2024р. представником ПАТ «СК «ВУСО» - оцінювач Грещак Ю.Б.  складений акт огляду транспортного засобу-заява на виплату, в якому зафіксовано обсяг пошкоджень на автомобілі Рено та перелік ремонтно-відновлювальних робіт /а.с. 28/.
Відповідно до рахунку-фактури №FH-01-09/12/2024 від 17.12.2024р. та акту наданих послуг №27 від 27.12.2024р. вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля Рено складає 323 247,20 грн. і відповідні роботи виконані належним чином ТОВ «ІНКОТЕХ» /а.с. 29-32/.
16.01.2025р. позивачем складено страховий акт №2409488-1, на підставі якого 16.01.2025р. позивачем перераховано на користь ТОВ «ІНКОТЕХ» суму коштів в розмірі 238 381,44 грн. в якості виплати страхового відшкодування для покриття витрат на оплату ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля Рено, що підтверджується платіжним дорученням №3444 від 16.01.2025р. /а.с. 33, 34/.
На момент ДТП володільцем автомобіля DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_3 (далі – автомобіль Даф), та причепу Carnehl CHKS-HH, д.н.з. НОМЕР_2 , було ПП «ТІТАН БУД», яке використовувало зазначені транспортні засоби для перевезення вантажу, що підтверджується товарно-транспортною накладною №8454 від 22.11.2024р. /а.с. 66-67/. 
Цивільно-правова відповідальність власника таких транспортних засобів була застрахована у ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ»: вантажний транспортний засіб DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_3 , - поліс №218550609; причіп Carnehl CHKS-HH, д.н.з. НОМЕР_2 , - поліс №224526258. Зазначені відомості є загальновідомими, оскільки доступні для перевірки на загальнодоступному сервісі МТСБУ «Перевірка чинності полісу» (https://policy.mtsbu.ua/), а відтак не підлягають доказуванню.
Окремо цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Даф на період часу з 22.12.2023р. по 21.12.2024р. була застрахована за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №32294/ЧК/19ДЦВ23 від 21.12.2023р. /а.с. 64-65/. 
Умови страхування за полісами №218550609 та №224526258 є стандартними та передбачають ліміт відповідальності страховика за шкоду майну – 160 000 грн., а франшиза – 2 600 грн. /а.с. 38/.
Згідно з довідкою позивача за вих. №7102/2025/вих від 30.10.2025р., ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» перерахувало на користь ПАТ «СК «ВУСО» суму коштів в розмірі 157 400 грн. в якості страхової виплати за актом №109.01244825-1 від 07.07.2025р. /а.с. 39/.
Листом від 16.04.2026р. за вих. №160426-0772/к/у/тс ПрАТ «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» повідомило позивача про відсутність підстав для здійснення страхової виплати на підставі договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №32294/ЧК/19ДЦВ23 від 21.12.2023р., оскільки подія ДТП не є страховим випадком і не покривається страховим захистом відповідно до пп. 14.2.2 п. 14.2 Розділу 14 Договору /а.с. 117/.
Оскільки відповідач в добровільному порядку дотепер не відшкодовує позивачеві понесені ним витрати внаслідок відшкодування збитків завданих відповідачем в ДТП, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 
Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди і регулюється нормами глави 82 Цивільного кодексу України (далі – ЦК), Закону України від 18.11.2021 №1909-ІХ «Про страхування» (далі – Закон №1909) та Закону України від 01.07.2004 №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон №1961). До того ж на підставі ч. 4 ст. 263 ПЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1188 ЦК шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на розподіл тягаря доказування у цивільних спорах про відшкодування шкоди та зауважував, що у таких справах з врахуванням презумпції винуватості (ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК) позивач зобов`язаний довести факт завдання шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу. У свою чергу відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоди, якщо доведе, що її завдано не з його вини. 
Таким чином, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП та вина відповідача. Натомість відповідач заперечує, що він є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, посилаючись на те, що власником автомобіля Даф є ПП «ТІТАН БУД», з яким відповідач перебував у трудових відносинах, а керування відповідачем таким автомобілем на момент події ДТП було пов`язано із виконанням ним своїх службових обов`язків.
Надаючи оцінку доводам відповідача суд звертає увагу, що для покладання на роботодавця відповідальності за дії водія на підставі ч. 1 ст. 1172 ЦК необхідним є встановлення факту наявності трудових відносин між роботодавцем та водієм. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. 
В той же час взаємовідносини між будь-якими юридичними або фізичними особами можуть бути врегульовані за цивільно-правовим договором (угодою) відповідно до якого виконавець зобов`язується виконати певну роботу або надати послугу, а замовник приймає роботу й оплачує її. Такі взаємовідносини регулюються Цивільним кодексом України і на них не поширюється дія трудового законодавства. Зазвичай цивільно-правовий договір укладається для виконання разових, а не систематичних робіт.
Верховний Суд у своїй практиці звертав увагу, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду (постанова Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №420/2174/19). 
За матеріалами справи судом встановлено, що керування відповідачем автомобілем Даф в день події ДТП обумовлено здійснення ним перевезення вантажу за допомогою такого автомобіля для ПП «ТІТАН БУД» з м. Кропивницький до м. Черкаси, що підтверджується товарно-транспортною накладною №8454 від 22.11.2024р. /а.с. 66-67/. Зазначена обставина свідчить, що відповідач правомірно керував автомобілем Даф в момент події ДТП, тобто правомірно володів таким автомобілем за згодою його власника, а відтак на підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК є особою, яка відповідає за шкоду, завдану таким автомобілем внаслідок його використання. 
В той же час, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність між ним та ПП «ТІТАН БУД» саме трудових відносин, а не цивільно-правових відносин. Варто зауважити, що саме відповідач, як завдавач шкоди, зобов`язаний надати суду докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок його дій. До того ж позивач у своїй заяві від 07.04.2026р. акцентував увагу на тому, що заперечує наявність трудових відносин відповідача з ПП «ТІТАН БУД» через відсутність належних доказів таких обставин. В цьому контексті слід звернути увагу, що діючим законодавством передбачено порядок оформлення трудових відносин (наказ про прийняття на роботу, записи в трудовій книжці, посадова інструкція, відомості про нарахування та виплату заробітної плати тощо), а відтак відповідач мав можливість надати суду відповідні докази.
Отже, враховуючи надані сторонами та наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку про необґрунтованість тверджень відповідача про те, що в даному випадку наявні підстави для покладання цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану внаслідок події ДТП, на ПП «ТІТАН БУД».
У статті 1 Закону №1909 визначено, що страхування – правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.
Статтею 993 ЦК передбачено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки (суброгація). Аналогічні за змістом положення передбачені і у статті 108 Закону №1909.
Станом на момент події ДТП, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулювались положеннями Закону №1961, який був спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відповідно до пункту 22.1 ст.22 Закону №1961 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом ст.ст. 28, 29 Закону №1961 шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Згідно зі ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не оспорюється факт отримання позивачем від страховика відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 157 400 грн. Предметом спору між сторонами є розмір матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП і відповідальність за який покладається на відповідача, а підставою позову є недостатність отриманих позивачем коштів за рахунок страховика відповідача для покриття витрат, зумовлених сплатою позивачем страхового відшкодування за договором добровільного страхування на відшкодування матеріального збитку, завданого діями відповідача.
За матеріалами справи судом встановлено, що внаслідок ДТП, позивачем, на підставі положень генерального договору добровільного страхування наземного транспорту №21211252-12-14-01 від 05.09.2023р., відшкодовано ТОВ «Транспортні системи» – власник автомобіля Рено – збитки в розмірі 238 381,44 грн., завдані внаслідок пошкодження його транспортного засобу діями відповідача, а відтак позивач набув право вимоги до відповідача в межах зазначеної суми.
В контексті доводів відповідача щодо обґрунтованості розміру матеріальних збитків суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Отже слід виснувати, що такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
За матеріалами справи судом встановлено, що розмір збитків, які були відшкодовані позивачем на підставі договору добровільного страхування, являють собою вартість відновлювального ремонту автомобіля Рено. Така вартість визначена на підставі рахунку-фактури №FH-01-09/12/2024 від 17.12.2024р., складеного ТОВ «ІНКОТЕХ», яке здійснювало відповідний відновлювальний ремонт. При цьому, позивач здійснював виплату страхового відшкодування безпосередньо на користь ТОВ «ІНКОТЕХ», як суб`єкта господарювання, який здійснював відновлювальний ремонт. Отже слід виснувати, що в даному випадку розмір збитків визначається реальною вартістю витрат на відновлювальний ремонт автомобіля Рено.
Заперечуючи обґрунтованість визначеного позивачем розміру матеріального збитку відповідач посилався на необґрунтованість включення до його складу вартості певних деталей (дзеркало), а також вартості робіт, у проведенні яких відсутня потреба. 
В цьому контексті суд зауважує, що внаслідок події ДТП працівниками поліції був складений відносно відповідача протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП /а.с. 68/. Додатком до такого протоколу була схема ДТП з описом пошкоджень автомобілів-учасників події, про що зазначено у постанові Кіровоградського районного суду Кіровоградської області №390/2659/24 від 09.12.2024р., якою відповідача визнано винним у вчиненні ДТП /а.с. 36-37/. Зазначене свідчить, що в матеріалах судової справи №390/2659/24 наявна відповідна схема ДТП, а відповідач, як учасник такої справи, мав можливість отримати її копію для підтвердження своїх доводів про те, що обсяг пошкоджень автомобіля Рено, який зафіксований працівниками поліції при оформленні документів події ДТП, не співпадає з обсягом пошкоджень, зафіксованих у акті огляду від 26.11.2024р., що складений представником позивача для обчислення розміру страхової виплати /а.с. 27-28/.
Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду доказів на спростування обсягу пошкоджень автомобіля Рено, а відтак доводи відповідача про те, що внаслідок ДТП на автомобілі Рено не було пошкоджено певного елемента – дзеркало – є необґрунтованими.
Окремо суд зауважує, що акт огляду від 26.11.2024р. /а.с. 27-28/ є документом, яким регулюються виключно договірні відносини між власником автомобіля Рено (страхувальник) та ПАТ «СК «ВУСО» (страховик), як сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту №21211252-12-14-01 від 05.09.2023р., а отже має значення саме для таких осіб при визначенні розміру страхової виплати, яку страховик зобов`язаний сплатити на користь страхувальника на підставі договору добровільного страхування. Отже доводи представника відповідача про те, що відповідний огляд був проведений з порушенням порядку, визначеного законом, оскільки відповідача не було запрошено на проведення такого огляду, є необґрунтованими.
Стосовно доводів відповідача про зміст ремонтно-відновлювальних робіт та перелік запчастин, які були замінені під час проведення ремонту і які зазначені у рахунку-фактури, то суд зауважує, що зміст таких робіт визначений суб`єктом господарювання, який безпосередньо здійснював ремонтно-відновлювальні роботи – ТОВ «ІНКОТЕХ». Згідно відомостей ЄДРПОУ ТОВ «ІНКОТЕХ» (код 20816933) має зареєстровані види господарської діяльності за кодом КВЕД 45.20, 45.32, що передбачає технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, роздрібну торгівлю деталями та приладдям для автотранспортних засобів. За таких обставин, такий суб`єкт господарювання мав право здійснювати відновлювальний ремонт автомобілю позивача, а отже визначений таким суб`єктом обсяг робіт та їх вартість відповідають критеріям реальності та доцільності. 
У свою чергу, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких доказів на спростування відомостей про розмір матеріального збитку, завданого автомобілю Рено внаслідок події ДТП, як і не надано доказів на підтвердження того, що за технічними особливостями конструктивних елементів автомобіля Рено, була відсутня необхідність у здійсненні певних видів ремонтно-відновлювальних робіт. 
До того ж, суд звертає увагу, що незважаючи на те, що реальна вартість відновлювального ремонту автомобіля Рено склала 323 347,20 грн., але позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 238 381,44 грн., а тому позивач набув право вимоги лише в межах такої суми збитків. Отже, в аспекті змісту аргументів та доводів сторони відповідача, заперечення останнього щодо обґрунтованості розміру матеріального збитку, в межах суми здійсненої позивачем страхової виплати, є необґрунтованими.
Таким чином, оцінюючи доводи сторін в аспекті засад балансу вірогідностей шляхом оцінки обсягу доказів, які надані суду на підтвердження розміру реального матеріального збитку, що завданий внаслідок ДТП власнику автомобіля Рено, суд визнає обґрунтованими та об`єктивними доводи позивача про те, що розмір вартості відновлювального ремонту автомобіля достоменно відповідає сумі 238 381,44 грн., оскільки такі доводи підтверджені належними доказами, і такі обставини не спростовані стороною відповідача.
В той же час страховиком цивільно-правової відповідальності відповідача позивачу компенсовано лише частину його витрат в розмірі 157 400 грн. 
Аналіз наданого відповідачем розрахунку суми такого страхового відшкодування свідчить, що різниця між такими сумами обумовлена утриманням страховиком розміру франшизи в сумі 2 600 грн., а саме страхове відшкодування обчислювалось з урахуванням ліміту відповідальності за полісом обов`язкового страхування автомобіля Даф.
Беручи до уваги зміст заперечень сторони відповідача, суд звертає увагу, що розмір реальних збитків визначається вартістю відновлювального ремонту автомобіля без урахування коефіцієнту фізичного зносу, оскільки саме такі витрати має зробити потерпілий для відновлення стану свого пошкодженого майна. Обчислення розміру матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу здійснюється для випадків, що передбачені законом, зокрема для обчислення розміру страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки розмір відповідальності страховика обмежується на значення коефіцієнту фізичного зносу (ст. 29 Закону №1961). Натомість, обсяг майнової відповідальності винуватця ДТП визначається розміром реальних збитків, а відтак визначається розміром вартості відновлювального ремонту автомобіля без урахування коефіцієнту фізичного зносу.
Окремо суд звертає увагу, що в даному випадку цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Даф була застрахована, як за полісом обов`язкового страхування №218550609 від 21.12.2023р. (ліміт відповідальності за збитки майну – 160 000грн.), так і за договором добровільного страхування цивільної відповідальності №32294/ЧК/19ДЦВ23 від 21.12.2023р. (ліміт відповідальності за збитки майну – 500 000грн.). Натомість згідно пп. 14.2.2 п.14.2 розділу 14 «Виключення зі страхових випадків» Договору №32294/ЧК/19ДЦВ23 від 21.12.2023р. передбачено, що не покривається страховим захистом відповідальність страхувальника за заподіяння шкоди потерпілим особам внаслідок ДТП, якщо страхувальником або водієм порушені вимоги ПДР у частині глави 22 «Перевезення вантажів».
За матеріалами справи судом встановлено, що причиною ДТП стало порушення відповідачем вимог п. 22.2 Правил дорожнього руху України, яке полягає у неналежному закріпленні вантажу, що мало наслідком падіння вантажу, внаслідок чого автомобіль Рено отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. За таких обставин відповідна подія не є підставою для покриття збитків страховиком на підставі Договору №32294/ЧК/19ДЦВ23 від 21.12.2023р.
Таким чином, суд доходить висновку, що різниця між фактичними витратами позивача, обумовленими оплатою вартості відновлювального ремонту автомобіля Рено, та розміром сплаченого йому страховиком відповідача страхового відшкодування, зумовлена розміром франшизи та лімітом страхової суми за полісом №218550609 від 21.12.2023р., а відтак така різниця не покривається обсягом цивільно-правової відповідальності страховика відповідача, а покладається на завдавача шкоди, тобто безпосередньо на відповідача.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
За таких обставин з відповідача, як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю матеріального збитку, покритого страховиком автомобілю Рено) та отриманою позивачем сумою страхового відшкодування, оскільки різниця між виплаченою страховиком цивільно-правової відповідальності відповідача позивачу сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме розміром франшизи та лімітом страхового відшкодування.
Таким чином суд доходить висновку, що обсяг майнової відповідальності відповідача за майнову шкоду, що заподіяна власнику автомобіля Рено, внаслідок ДТП, яке сталося з вини відповідача 22.11.2024р., визначається різницею між розміром фактичних витрат позивача на оплату вартості відновлювального ремонту такого автомобіля та розміром страхового відшкодування матеріальних збитків за полісом страхування цивільно-правової відповідальності відповідача і складає 80 981,44 грн. (238 381,44грн. – 157 400грн.). За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідні витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу має бути відшкодовано за рахунок відповідача витрати зі сплати судового в повному обсязі, тобто у розмірі 3028 грн.
На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 

в и р і ш и в :

Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1  (дата народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (код ЄДРПОУ 31650052; юридична адреса: вул. Голосіївська, 17, м. Київ) суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 80 981 грн. 44 коп. та судові витрати в розмірі 3028 грн., тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 84 009 грн. 44 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.М. Скляренко