ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2026 року
м. Київ

справа № 645/4903/20
провадження № 51-629км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7  (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8  на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2025 рокув кримінальному провадженні стосовно 

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України,
уродженця м. Харкова, 
раніше не судимого

та
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
громадянина України,
уродженця смт Червоний Донець
Балаклійського району Харківської області, 
раніше не судимого
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Октябрський районний суд м. Полтави вироком від 09 червня 2023 року визнав ОСОБА_6 і  ОСОБА_9 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначив кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Зарахував у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6  і  ОСОБА_9 ухвалив обчислювати з 09 червня 2023 року.

Вирішив питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, скасував заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Задовольнив частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 .

Ухвалив стягнути солідарно з  ОСОБА_6 і  ОСОБА_9 у рахунок відшкодування  ОСОБА_8 матеріальної шкоди 24 240,40 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовив.

За обставин, визнаних місцевим судом доведеними та викладених у вироку цього суду, 10 травня 2020 року, близько 02 години, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , перебуваючи поблизу буд. № 264-н на Салтівському шосе в м. Харкові, діючи умисно, групою осіб, на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли, внаслідок конфлікту, нанесли потерпілому ОСОБА_8 не менш ніж тридцять ударів кулаками обох рук та ногами в ділянки тулуба та голови, спричинивши, згідно з висновками судово-медичних експертизи № 12-14/391-А/20 від 09 липня 2020 року і № 12-14/495-А/20 від 16 липня 2020 року такі тілесні ушкодження:
голови - черепно-мозкова травма: синці і садна голови, забиті рани в області лівої надбрівної дуги, верхньої губи, слизистої оболонки лівої щоки, множинні переломи кісток лицьового скелета із зсувом (уламкові переломи кісток носу, передніх відділів носової перегородки, чешуї лобової кістки, передньої і задньої стінок лобової пазухи і переднє-медіальних відділів верхніх стінок обох орбіт із зсувом, нижньої стінки правої орбіти з її деформацією і пролабуванням параорбітальної жирової клітковини в праву верхнє-щелепну пазуху), лінійний перелом в ділянці чешуї скроневої кістки справа, крововилив під тверду мозкову оболонку у вигляді пластинчатого субдурального крововиливу справа, забій головного мозку, яке кваліфікується, як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя;
кінцівок - закритий перелом шийки лівої плечової кістки без істотного зсуву, яке кваліфікується, як ушкодження середнього ступеню тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, та не погодився з кваліфікацією їх дій за ч. 4 ст. 187 КК, запропонованою стороною обвинувачення.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 25 листопада 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_9  залишив без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_8 - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу, неправильне застосування закону України про кримінальну та цивільну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засуджених, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд справи у цьому суді.

У обґрунтування своїх вимог вказує на неправильну кваліфікацію дій засуджених за ч. 2 ст. 121 КК замість ч. 4 ст. 187 КК.

Стверджує, що місцевий суд, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, безпідставно поклав у основу вироку відомості, що містяться у протоколі його допиту від 18 травня 2020 року, оскільки його дані є недопустимими доказами.

Крім того, на думку потерпілого, місцевий суд неправильно оцінив показання свідка ОСОБА_10 та перекваліфікував дії засуджених.

Звертає увагу, що він вказав про зникнення коштів лише 19 травня 2020 року, тобто через 9 днів після події, через отримані тяжкі тілесні ушкодження.

Акцентує, що апеляційний суд не надав оцінки його доводам про безпідставне не урахування місцевим судом висновку комісійного психологічного дослідження про визначення розміру заподіяних моральних збитків.

Касатор зазначає, що місцевий суд безпідставно послався на те, що експерт під час дослідження виходив із кваліфікації дій засуджених за ч. 4 ст. 187 КК. 

Зауважує, що необґрунтованість висновку експерта нічим не підтверджена, а висновки не спростовані.

Уважає, що матеріали кримінального провадження не можуть підміняти докази на підтвердження вимог цивільного позову.

Автор скарги підкреслює, що місцевий суд під час призначення покарання засудженим помилково узяв до уваги часткове відшкодування завданої йому матеріальної шкоди, як пом`якшуючу обставину, оскільки на час ухвалення вироку матеріали справи не містили документів на підтвердження отримання ним переказу грошових коштів через «Укрпошту».

З огляду на викладене зазначає, що суд у повному обсязі не врахував шкоди, завданої його здоров`ю, душевним стражданням, психоемоційного стану, у свою чергу апеляційний суд не усунув порушень, допущених місцевим судом.

У запереченнях захисник ОСОБА_7 зазначає, що потерпілий під час судового розгляду не міг впевнено стверджувати про те, шо засуджені проникали до кишень його одягу, також він повідомив, що свідомість не втрачав, про зникнення грошових коштів йому стало відомо у лікарні. Крім того, під час проведення обшуків у ОСОБА_6 і ОСОБА_9 жодна річ, яка належала ОСОБА_8 , не була знайдена, у свою чергу обставини подій того дня були сприятливими для можливості втрати потерпілим грошей. Крім того, не доведено поза розумним сумнівом наявність корисливого мотиву чи мети заволодіння майном, як складових елементів суб`єктивної сторони інкримінованого органом досудового розслідування ОСОБА_6 і ОСОБА_9 злочину. 

Підкреслює, що згідно зі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Уважає, що висновок експерта № 22119/28817 від 15 листопада 2021 року є неналежним доказом через покладення в його основу відомостей на підставі копій частини документів та даних про вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.

Також на думку адвоката, витрати на їжу не можуть включатися до загальної матеріальної шкоди, а додані до уточненої позовної заяви фіскальні чеки не мають відношення до призначень лікарів, отже не можуть бути включені до витрат пов`язаних із завданням засудженими потерпілому тілесних ушкоджень. 

Захисник звертає увагу на щире каяття засуджених у завданні ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, добровільне часткове відшкодування ними шкоди завданої потерпілому у сумі 19 880 грн (по 9940 грн кожний), при цьому їх необізнаність про зміну потерпілим адреси проживання.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу потерпілого.

Захисник і засуджений ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення скарги.

Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися. 

Від потерпілого надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Від інших учасників провадження клопотань або заяв про відкладення розгляду кримінального провадження не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені у касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частина 2 ст. 433 КПК передбачає, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це порушує питання в касаційній скарзі потерпілий.

Натомість зазначені потерпілим доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який встановив доведеним винуватість засуджених у вчиненні кримінального правопорушення та юридичну кваліфікацією їх дій за ч. 2 ст. 121 КК.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження, касаційний суд установив, що місцевий суд, із позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, свій висновок про доведеність винуватості  ОСОБА_6 і ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та встановлення відсутності умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, зробив із дотриманням вимог Гл. 2 КПК, а також статей 94, 370, 374 цього кодексу.

Колегія суддів насамперед звертає увагу, що вирішення питання про наявність у діянні особи юридичних ознак складу кримінального правопорушення як підстави кримінальної відповідальності належить до компетенції суду, з огляду на положення ст. 62 Конституції України, статей 2, 17 КК. 

Більше того, відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім цього, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що, для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, котра є предметом судового розгляду. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Розглянувши кримінальне провадження щодо  ОСОБА_6  і  ОСОБА_9 місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність здійсненої органом досудового розслідування кваліфікації їх діянь за ч. 4 ст. 187 КК фактичним обставинам кримінального провадження та кваліфікував їх діяння за ч. 2 ст. 121 КК, з такою позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд і також погоджується колегія суддів Верховного Суду.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій як  ОСОБА_6 , так і  ОСОБА_9 , суди попередніх інстанцій небезпідставно звернули увагу, що для відмежування розбою від умисного тяжкого тілесного ушкодження, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винної особи. 

Так з матеріалів справи видно, що як  ОСОБА_6 , такі ОСОБА_9 визнали нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та заперечували корисливий мотив своїх дій, потерпілий не зміг суду ствердно відповісти, хто саме перевіряв його кишені, при цьому не стверджував, що у його кишені проникала якась особа, також він не зміг повідомити, чи був це один із засуджених, у свою чергу відсутність грошей виявив уже у лікарні.

Крім того, заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_6 чи ОСОБА_9 не зміг підтвердити жоден із допитаних свідків, у тому числі свідок  ОСОБА_11 , який хоча і підтвердив передачу коштів ОСОБА_8 , проте не був свідком подальших подій.

Також із дослідженого відеозапису з камер спостереження суди не виявили обставин, які б підтверджували заволодіння грошовими коштами потерпілого саме засудженими.

Варто уваги, що обов`язковими суб`єктивними ознаками розбою є прямий умисел та корисливі мотив і мета. З об`єктивної сторони розбій є нападом з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою спричинення такого насильства.

Тож, з урахуванням показань засуджених, потерпілого ОСОБА_8 і того, що матеріали справи, у тому числі показання потерпілого, не містять беззаперечних даних про спрямованість умислу дій засуджених на заволодіння чужим майном та беручи до уваги положення ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК, суд першої та апеляційної інстанцій здійснили належний кримінально-правовий аналіз ознак вчиненого діяння і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у засуджених прямого умислу на скоєння розбою.

При цьому фактичні дані, які містяться у протоколі від 18 травня 2020 року, де потерпілий у цей день не повідомляв про відсутність грошових коштів, місцевий суд хоча безпідставно і взяв до уваги, проте такі дані не були вирішальними у дослідженні винуватості ОСОБА_6 чи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що правова природа кваліфікації кримінальних правопорушень пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом кримінального правопорушення суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Кваліфікація кримінального правопорушення полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак кримінального правопорушення, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, й у формулюванні висновку про їх відповідність. За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень є встановленням на підставі доведеного кримінальними процесуальними засобами факту вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності та його наслідків, точної відповідності ознак вчиненого діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними кримінально-правовими нормами у статтях КК. 

Склад кримінального правопорушення є системою необхідних і достатніх юридичних ознак, непідтвердження хоча б однієї з яких виключає кримінальну відповідальність особи через відсутність підстави для такої.

Верховний Суд за наслідками касаційного розгляду доходить переконання, що за встановлених обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК суди кваліфікували правильно, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність в діях засуджених прямого умислу на заволодіння чужим майном, відсутні фактичні обставини, які свідчать про те, що вонибажали завдати та завдали майнову шкоду потерпілому, що не викликають розумного сумніву.

Щодо призначеного засудженим покарання

Відповідно до вимог статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх істотних обставин.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору його розміру й однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 

Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як убачається із матеріалів справи розглядаючи справу по суті та визначаючи вид та розмір покарання, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50 і 65 КК, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких, дані про особи засуджених, кожен з яких: раніше несудимий; на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.

Крім того, місцевий суд урахував обставини справи, визнання вини та щире каяття  ОСОБА_6 і ОСОБА_9 у вчиненні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, їх намагання відшкодувати ОСОБА_8 збитки (клопотанням із квитанціями - а. с. 88-94, т. 6), що хоча і не підтверджує потерпілий, проте у сукупності із відсутність обставин, що обтяжують покарання та іншими зазначеними вище обставинами дає суду, з урахуванням судового розсуду, можливість призначити покарання засудженим у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 121 КК, у виді позбавлення волі, проте у нижній межі санкції.

Як видно зі змісту ухвали апеляційного суду, цей суд переглядаючи вирок місцевого суду не встановив обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_6 і ОСОБА_9 місцевий суд призначив із порушенням указаних вище норм права. 

З висновками судів попередніх інстанцій погоджується і суд касаційної інстанції, при цьому Суд бере до уваги, що покарання призначене у межах санкції інкримінованого злочину. 

Ураховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що покарання, призначене засудженим місцевим судом, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення й попередження вчинення нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати це покарання явно несправедливим не вбачається.

Щодо цивільного позову потерпілого

Так перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи було наведено судами першої та апеляційної інстанцій належних й достатніх мотивів ухвалення судових рішень та чи обґрунтували суди свої висновки з посиланням на досліджені докази.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді, які б свідчили, що особа почута. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження стосовно   ОСОБА_6. і   ОСОБА_9 ,в частині перевірки доводів щодо вирішення цивільного позову не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону та належним чином не перевірив і не проаналізував доводів потерпілого, викладених в апеляційній скарзі щодо обґрунтування глибини фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 

Моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч. 2 ст. 23 ЦК).

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.

Заразом стосовно розміру суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви з урахуванням вимог розумності і справедливості.

На думку колегії суддів, місцевий суд та суд апеляційної інстанції не дотримались вказаних вимог закону в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди, завданої потерпілому.

Використання апеляційним судом загальних формулювань не свідчить про ретельність і ґрунтовність оскаржуваної ухвали.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний суд хоч і виклав короткий зміст доводів потерпілого, наведених в апеляційній скарзі щодо моральної шкоди, утім не розкрив їх суті достатньою мірою та, залишаючи скаргу без задоволення, не зазначив мотивованих підстав, з яких визнав ці доводи необґрунтованими.

Апеляційний суд лише частково оцінив отримані потерпілим ушкодження, які вказані у висновках судово-медичних експертиз № 12-14/391-А/20 від 09 липня 2020 року та № 12-14/495-А/20 від 16 липня 2020 року у сукупності із його доводами щодо моральної шкоди, при цьому залишилися без уваги твердження ОСОБА_8 , зокрема, про зміни в емоційному стані, порушенні психофізичного функціонування, як наслідок біль, підвищена втомленість, знерухомленість, підвищена тривожність, страх до людей, безпорадність, труднощі у реалізації професійної діяльності, часткова втрата професійних навичок.

Таким чином, апеляційний суд, приймаючи рішення у частині стягнення із  ОСОБА_6 і ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 грошей у рахунок відшкодування моральної шкоди, не дотримався приписів статей 370, 419 КПК, що є істотним порушенням вимог КПК, та неправильно застосував матеріальний закон.

Оскільки в касаційній скарзі потерпілий ставить питання про призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, виходячи з положень ст. 433 КПК (суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги та вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого), колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції в частині вирішення цивільного позову.

Під час нового розгляду цивільного позову необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити всі доводи, викладені потерпілим, дослідити наявні у справі докази, що стосуються заявленого позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Водночас цей суд має урахувати, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8  задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2025 рокув кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_6 і ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову потерпілого   ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди скасувати та призначити у цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3