ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 м. Дніпро Справа № 912/3101/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача (апелянта): Демянова Н.І.;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи-1: не з`явився;
від третьої особи-2: не з`явився;
від третьої особи-3: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 (суддя Глушкова М.С.) 
у справі № 912/3101/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд», м. Одеса
до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
1. Глодоська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, с. Глодоси, Новоукраїнський р-н, Кіровоградська обл.
2. Державна служба геології та надр України, м. Київ
3. Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, м. Київ
про вилучення земельної ділянки комунальної власності з постійного користування, припинення права користування, скасування запису та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» звернулося до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вилучення земельної ділянки комунальної власності з постійного користування, припинення права постійного користування, скасування запису про речове право та скасування відповідного рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником спеціального дозволу на користування надрами № 6679 від 03.03.2023, наданого з метою видобування граніту Перлівського (Адабаського) родовища, розташованого в межах земельної ділянки кадастровий номер 3524084300:02:000:8002 площею 51,6412 га, яка перебуває у комунальній власності Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та у постійному користуванні АТ «Українська залізниця».
Позивач зазначав, що спірна земельна ділянка була передана відповідачу у постійне користування саме для здійснення діяльності, пов`язаної з користуванням надрами, на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 4503 від 21.11.2007, строк дії якого закінчився 03.06.2016. На думку позивача, після припинення дії зазначеного спеціального дозволу відповідач втратив можливість використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням, тоді як ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд», як чинний надрокористувач, набуло переважного права на оформлення користування відповідною земельною ділянкою для здійснення видобування корисних копалин загальнодержавного значення.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статей 18, 19 Кодексу України про надра, статей 66, 92, 116, 141, 149 Земельного кодексу України та зазначав, що положення частини третьої статті 149 Земельного кодексу України передбачають можливість вилучення земельної ділянки, наданої у постійне користування, для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення та передачі її особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами.
Позивач вказував, що існування за відповідачем права постійного користування земельною ділянкою фактично унеможливлює реалізацію ним права надрокористування, гарантованого спеціальним дозволом № 6679, а тому просив суд вилучити земельну ділянку з постійного користування АТ «Українська залізниця», припинити відповідне речове право, скасувати запис про державну реєстрацію права постійного користування та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію такого права.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вилучення земельної ділянки комунальної власності з постійного користування, припинення права постійного користування, скасування запису про речове право та скасування рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою відмовлено повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що наявність у позивача спеціального дозволу на користування надрами № 6679 від 03.03.2023 не створює у нього речового права на спірну земельну ділянку та не є самостійною правовою підставою для припинення права постійного користування відповідача.
Суд зазначив, що положення статей 18, 18-1 Кодексу України про надра мають відсильний характер та передбачають, що земельні ділянки для потреб, пов`язаних із користуванням надрами, надаються у порядку, встановленому земельним законодавством України, а спеціальний дозвіл на користування надрами сам по собі не породжує права користування земельною ділянкою.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що право постійного користування спірною земельною ділянкою належить АТ «Українська залізниця» на законних підставах та не припинене у встановленому законом порядку, а положення частини третьої статті 149 Земельного кодексу України не надають приватній особі права самостійно звертатися до суду з вимогою про вилучення земельної ділянки з постійного користування іншого землекористувача.
Суд врахував, що відповідно до положень статті 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування, здійснюється за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування, уповноваженого розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, а у разі незгоди землекористувача спір щодо вилучення земельної ділянки вирішується судом за позовом такого органу.
Крім того, суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами договору земельного сервітуту щодо частини спірної земельної ділянки, що свідчить про наявність у позивача механізму реалізації права користування земельною ділянкою для потреб надрокористування без припинення права постійного користування відповідача.
Також суд врахував, що на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать АТ «Українська залізниця» на праві власності та використовуються у межах його господарської діяльності, а позивачем не надано належних доказів врегулювання питання подальшого використання такого майна, механізму компенсації можливих збитків та правового режиму земельної ділянки після її вилучення.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» відмовив повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25, Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати зазначене рішення у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі позивач просить вилучити з постійного користування Акціонерного товариства «Українська залізниця» земельну ділянку комунальної власності кадастровий номер 3524084300:02:000:8002, припинити право постійного користування відповідача на вказану земельну ділянку, скасувати запис про державну реєстрацію права постійного користування та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію такого права.
Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та положенням чинного законодавства у сфері земельних правовідносин і надрокористування.
Скаржник зазначає, що суд помилково дійшов висновку про відсутність у позивача правових підстав для вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування відповідача, неправильно застосував положення статті 149 Земельного кодексу України, не врахував правову природу спеціального дозволу на користування надрами та безпідставно не застосував правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 910/3884/23.
Крім того, апелянт зазначає, що право постійного користування відповідача не може перешкоджати реалізації права позивача на користування надрами, оскільки відповідач втратив право користування відповідним родовищем, тоді як позивач є чинним надрокористувачем на підставі спеціального дозволу № 6679 від 03.03.2023.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» зазначає, що рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного, повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та змісту спірних правовідносин.
Апелянт вказує, що суд помилково дійшов висновку про те, що наявність у позивача спеціального дозволу на користування надрами № 6679 від 03.03.2023 не створює для нього речового права на спірну земельну ділянку та не може бути підставою для припинення права постійного користування відповідача. На думку скаржника, такий висновок є формальним, оскільки спеціальний дозвіл на користування надрами не є звичайним адміністративним актом, а надає його власнику виключне право на користування конкретною ділянкою надр, яке за своєю правовою природою є майновим правом і не може існувати ізольовано від земельної ділянки, у межах якої розташоване відповідне родовище.
Скаржник наголошує, що спеціальний дозвіл на користування надрами хоча і не створює безпосередньо речового права на земельну ділянку, однак є юридичним фактом, який наділяє його власника суб`єктивним правом вимагати надання земельної ділянки, необхідної для реалізації права надрокористування. На думку апелянта, фактичне користування надрами без доступу до земельної ділянки є неможливим, а тому реалізація права на користування надрами на підставі чинного спеціального дозволу об`єктивно передбачає необхідність набуття прав на відповідну земельну ділянку.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» вважає, що суд формально витлумачив положення статті 18 Кодексу України про надра як відсильну норму та не врахував її системний зміст. На переконання скаржника, те, що земельні ділянки для потреб, пов`язаних із користуванням надрами, надаються відповідно до земельного законодавства, не означає, що наданий спеціальний дозвіл на користування надрами може бути проігнорований при вирішенні питання про користування земельною ділянкою. Навпаки, наявність такого дозволу, на думку апелянта, створює для надрокористувача пріоритет та законне очікування на отримання земельної ділянки, без чого сам спеціальний дозвіл втрачає практичний зміст.
Також скаржник зазначає, що суд неправильно витлумачив положення статті 18-1 Кодексу України про надра, звівши її значення лише до процедурного регулювання підготовки та розпорядження земельними ділянками державної або комунальної власності. Апелянт вважає, що зазначена норма була запроваджена саме з метою забезпечення реальної можливості надрокористування та створення механізму, який унеможливлює блокування доступу надрокористувача до земельної ділянки особою, яка не має чинного права користування відповідними надрами.
На думку апелянта, висновки суду фактично заперечують принцип єдності земельної ділянки та ділянки надр, а також помилково надають праву постійного користування відповідача ознаки абсолютного права, тоді як право чинного надрокористувача розглядається судом як похідне та другорядне. Скаржник зазначає, що надання спеціального дозволу на користування надрами свідчить про реалізацію державою своїх повноважень щодо визначення цільового пріоритету використання відповідного природного ресурсу, а тому похідні речові права інших осіб, зокрема право постійного користування земельною ділянкою, мають бути приведені у відповідність із таким рішенням держави та не можуть перешкоджати реалізації права надрокористування.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» посилається на положення статей 18, 19 Кодексу України про надра, статей 66, 92, 116, 141, 149 Земельного кодексу України та зазначає, що оскільки ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» є власником спеціального дозволу № 6679, воно набуло переважне право на отримання у строкове платне користування спірної земельної ділянки для видобування корисних копалин загальнодержавного значення. На переконання скаржника, саме ця обставина є правовою підставою для подальшого вилучення земельної ділянки з постійного користування АТ «Українська залізниця».
Скаржник вказує, що суд не надав належної оцінки положенням частини третьої статті 149 Земельного кодексу України, яка, на думку апелянта, спрямована на недопущення ситуації, коли одна особа має чинне право на користування надрами, а інша особа фактично блокує реалізацію такого права шляхом збереження за собою права постійного користування земельною ділянкою. Апелянт вважає, що для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення земельна ділянка, на якій розташоване родовище, має бути вилучена з постійного користування попереднього землекористувача та передана особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами.
Окремо апелянт зазначає, що спірна земельна ділянка є місцезнаходженням Перлівського (Адабаського) родовища граніту, право на видобування якого належить саме ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» на підставі чинного спеціального дозволу. У зв`язку з цим вилучення земельної ділянки, на думку скаржника, є необхідним для реалізації права на видобування надр та виконання ліцензійних зобов`язань, оскільки без врегулювання земельних правовідносин надрокористувач фактично позбавлений можливості здійснювати видобуток.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» також не погоджується з висновком суду про те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою належить відповідачу на законних підставах та не припинене у встановленому законом порядку. Скаржник зазначає, що такий висновок є передчасним, оскільки у справі № 910/3884/23 судами було встановлено обставини втрати АТ «Українська залізниця» права користування надрами Перлівського (Адабаського) родовища, у зв`язку з чим відповідач, на думку апелянта, втратив правову та фактичну можливість використовувати спірну земельну ділянку за тим цільовим призначенням, для якого її було надано.
На переконання скаржника, спірна земельна ділянка була надана відповідачу саме для здійснення гірничодобувної діяльності, що відповідає її цільовому призначенню та умовам користування. Оскільки відповідач не має чинного спеціального дозволу на користування надрами, він не може здійснювати діяльність, для якої земельна ділянка була йому надана, а тому фактичне збереження за ним права постійного користування свідчить про неможливість використання земельної ділянки за цільовим призначенням.
Апелянт вказує, що відповідно до статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані використовувати земельні ділянки відповідно до їх цільового призначення та умов надання, дотримуватися вимог законодавства щодо охорони земель і раціонального використання природних ресурсів. На думку скаржника, зберігаючи спірну земельну ділянку у постійному користуванні без фактичної можливості здійснювати видобування корисних копалин, відповідач порушує імперативний обов`язок використовувати землю саме за тим призначенням, для якого вона була надана.
Скаржник наголошує, що збереження за відповідачем права постійного користування земельною ділянкою за відсутності чинного спеціального дозволу на користування надрами призводить до того, що цінні надра залишаються невикористаними, а держава та територіальна громада не отримують економічної вигоди від використання природних ресурсів. На думку апелянта, в умовах обмеженості природних ресурсів блокування доступу до них порушує принцип ефективного використання надр, а також перешкоджає залученню інвестицій, створенню робочих місць, розвитку інфраструктури, надходженню податків і рентних платежів.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» не погоджується і з висновками суду щодо неможливості вилучення земельної ділянки у зв`язку з наявністю на ній об`єктів нерухомого майна, належних відповідачу. Скаржник зазначає, що на спірній земельній ділянці розташований майновий комплекс будівель та споруд загальною площею 7559,6 кв.м., який належить відповідачу на праві приватної власності, однак позовні вимоги не спрямовані на позбавлення відповідача права власності на це майно та не створюють перешкод у подальшому користуванні ним.
За твердженням апелянта, у користування ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» має передаватися не вся спірна земельна ділянка, а лише та її частина, де розташоване Перлівське (Адабаське) родовище граніту. Скаржник зазначає, що після вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідача вона підлягатиме поділу на 10 окремих земельних ділянок, у тому числі на земельну ділянку, де розташоване належне відповідачу нерухоме майно, яка має залишитися у користуванні відповідача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» стверджує, що технічна документація із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки розроблена з урахуванням необхідності забезпечення прав АТ «Українська залізниця» та безперешкодного доступу до об`єктів нерухомого майна інфраструктури, які розташовані на спірній земельній ділянці. У зв`язку з цим скаржник вважає помилковим висновок суду про те, що вилучення земельної ділянки є непропорційним втручанням у право власності та право постійного користування відповідача.
Крім того, скаржник зазначає, що суд помилково поклав в основу рішення обставини щодо відсутності врегулювання механізму компенсації збитків відповідачу. На думку скаржника, положення частини третьої статті 149 Земельного кодексу України передбачають, що збитки, які будуть завдані землекористувачу внаслідок вилучення земельної ділянки з постійного користування, підлягають відшкодуванню після такого вилучення, а тому відсутність на момент розгляду справи остаточного механізму компенсації не може бути самостійною підставою для відмови у позові.
Апелянт також вважає помилковим висновок суду щодо обраного позивачем способу захисту. Скаржник посилається на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 5 Господарського процесуального кодексу України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначає, що суд має забезпечити ефективний захист порушеного права або інтересу. На переконання апелянта, обраний ним спосіб захисту спрямований на реальне усунення перешкод у здійсненні права користування надрами та відновлення його порушеного правового становища.
Скаржник зазначає, що формально передбачений статтею 149 Земельного кодексу України механізм звернення до суду відповідного органу місцевого самоврядування фактично не реалізується через бездіяльність органу влади, що, на думку апелянта, підтверджується матеріалами справи. У зв`язку з цим позивач вважає, що самостійне звернення до суду є єдиним ефективним способом захисту його прав, оскільки без такого судового захисту він фактично залишається власником спеціального дозволу на користування надрами без реальної можливості здійснювати передбачену ним діяльність.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» також не погоджується з висновками суду про достатність укладеного між сторонами договору земельного сервітуту. Скаржник зазначає, що сервітут не здатен забезпечити досягнення мети, з якою позивач звернувся до суду, оскільки він надає лише обмежене право користування земельною ділянкою, не охоплює повного комплексу дій, необхідних для промислового видобування корисних копалин, не створює правової підстави для трансформації земельної ділянки під потреби гірничодобувної діяльності та не усуває неможливість повноцінного доступу до родовища і його промислової розробки.
На думку скаржника, земельний сервітут та вилучення земельної ділянки є різними за своєю правовою природою інструментами. Сервітут, як зазначає апелянт, може застосовуватися для обмеженого допоміжного користування земельною ділянкою, тоді як стаття 149 Земельного кодексу України передбачає спеціальний механізм вилучення земельних ділянок саме для забезпечення можливості реалізації основного права надрокористування. Тому посилання на достатність сервітуту, на переконання скаржника, фактично підміняє зміст його права, зводячи спеціальний дозвіл на користування надрами до формальної можливості доступу до земельної ділянки без реальної здатності здійснювати видобуток.
Апелянт вважає, що сервітут не може розглядатися як ефективний спосіб захисту у даному спорі, оскільки не забезпечує реалізації суті порушеного права — права на промислове видобування корисних копалин, а отже не відповідає критерію ефективності судового захисту, передбаченому статтею 5 Господарського процесуального кодексу України та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також скаржник посилається на практику Верховного Суду у справі № 910/3884/23 та зазначає, що у зазначеній справі судами було встановлено втрату АТ «Українська залізниця» права користування надрами Перлівського (Адабаського) родовища, а також сформульовано висновок про те, що після отримання відповідною особою спеціального дозволу на користування надрами земельна ділянка, на якій здійснюватиметься видобування корисних копалин, підлягає вилученню з постійного користування попереднього землекористувача, якому вона була надана саме для реалізації його права надрокористування, та передачі новому надрокористувачу.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що суд не врахував правову природу спеціального дозволу на користування надрами, неправильно застосував положення земельного законодавства, безпідставно надав перевагу праву постійного користування відповідача над правом чинного надрокористувача, помилково визнав обраний позивачем спосіб захисту неналежним, неправильно оцінив значення сервітуту та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування відповідача. У зв`язку з цим скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» без задоволення.
У поданому відзиві відповідач зазначає, що суд повно та всебічно дослідив обставини справи, належним чином оцінив подані сторонами докази та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідач наголошує, що положення Кодексу України про надра та Земельного кодексу України не передбачають автоматичного виникнення у особи, яка отримала спеціальний дозвіл на користування надрами, речового права на земельну ділянку, а також не встановлюють автоматичного припинення права постійного користування попереднього землекористувача.
АТ «Українська залізниця» зазначає, що спеціальний дозвіл на користування надрами є адміністративним актом у сфері надрокористування, який надає право на здійснення відповідного виду господарської діяльності, однак не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку та не створює сам по собі права користування землею.
Відповідач вважає помилковими доводи апелянта про те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою підлягає припиненню лише у зв`язку із закінченням строку дії спеціального дозволу № 4503 від 21.11.2007. На думку відповідача, припинення права користування надрами не є самостійною та автоматичною підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, оскільки земельне та надрове законодавство регулюють різні за своєю правовою природою правовідносини.
Крім того, відповідач зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою належить АТ «Українська залізниця» на законних підставах, є чинним та зареєстрованим у встановленому законом порядку, а позивач фактично просить суд припинити існуюче речове право без дотримання передбаченої законом процедури вилучення земельної ділянки.
АТ «Українська залізниця» наголошує, що відповідно до частини третьої статті 149 Земельного кодексу України вилучення земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, здійснюється за рішенням відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, уповноваженого розпоряджатися земельною ділянкою, а у разі незгоди землекористувача спір вирішується судом за позовом такого органу.
На думку відповідача, позивач не є належним суб`єктом звернення до суду з такими вимогами, оскільки фактично намагається підмінити собою орган місцевого самоврядування та реалізувати повноваження власника земельної ділянки, які законом покладені саме на Глодоську сільську раду.
Відповідач також заперечує проти доводів апелянта щодо неможливості реалізації права користування надрами без припинення права постійного користування АТ «Українська залізниця» та зазначає, що між сторонами укладено договір земельного сервітуту від 23.09.2025, предметом якого є користування частиною спірної земельної ділянки площею 47,3424 га.
АТ «Українська залізниця» вважає, що укладення такого договору свідчить про наявність у позивача правового механізму доступу до земельної ділянки та можливості реалізації права користування надрами без припинення права постійного користування відповідача.
Крім того, відповідач зазначає, що на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать АТ «Українська залізниця» на праві власності та використовуються у господарській діяльності товариства.
На думку відповідача, вилучення земельної ділянки без належного врегулювання правового режиму таких об`єктів нерухомості, без визначення порядку їх подальшого використання та без вирішення питання компенсації можливих збитків створюватиме непропорційне втручання у право власності та право постійного користування АТ «Українська залізниця».
Відповідач також вказує, що позивачем не здійснено поділу земельної ділянки у встановленому законом порядку, не сформовано нові земельні ділянки та не врегульовано питання щодо їх подальшого цільового призначення і правового режиму, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги є передчасними.
Крім того, АТ «Українська залізниця» заперечує проти посилань апелянта на практику Верховного Суду у справі № 910/3884/23 та зазначає, що наведені у цій справі висновки не є тотожними спірним правовідносинам та не можуть бути автоматично застосовані до даної справи без урахування її фактичних обставин, зокрема наявності чинного права постійного користування земельною ділянкою, об`єктів нерухомого майна та укладеного між сторонами договору земельного сервітуту.
Відповідач вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду та спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин справи, однак не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2026 для розгляду справи № 912/3101/25 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В., Левшиної Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25, витребувано матеріали справи № 912/3101/25 з Господарського суду Кіровоградської області та призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні на 03.06.2026.
12.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» адвоката Демянової Наталії Ігорівни надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 03.06.2026, а також у всіх подальших судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
15.05.2026 матеріали справи № 912/3101/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду від 07.05.2026.
15.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 без змін.
У судовому засіданні Центрального апеляційного господарського суду, призначеному на 03.06.2026, здійснено розгляд апеляційної скарги по суті.
За результатами апеляційного перегляду у судовому засіданні 03.06.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі.

Встановлені судом обставини справи.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вилучення земельної ділянки комунальної власності з постійного користування, припинення права постійного користування, скасування запису про речове право та скасування рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» є надрокористувачем Перлівського (Адабаського) родовища гранітів на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 6679 від 03.03.2023, виданого Державною службою геології та надр України для видобування корисних копалин загальнодержавного значення.
З матеріалів справи вбачається, що Перлівське (Адабаське) родовище гранітів розташоване в межах земельної ділянки кадастровий номер 3524084300:02:000:8002 площею 51,6412 га, яка перебуває у комунальній власності Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області.
Матеріалами справи підтверджується, що право постійного користування зазначеною земельною ділянкою зареєстровано за Акціонерним товариством «Українська залізниця», що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та наявними у справі реєстраційними документами.
Зі змісту поданих сторонами доказів вбачається, що право постійного користування спірною земельною ділянкою виникло у відповідача як правонаступника попереднього користувача надр на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 4503 від 21.11.2007.
При цьому судом встановлено, що строк дії спеціального дозволу № 4503 закінчився 03.06.2016, а у подальшому право користування Перлівським (Адабаським) родовищем було надано саме ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» на підставі спеціального дозволу № 6679.
Звертаючись із даним позовом, позивач зазначав, що після припинення дії спеціального дозволу № 4503 відповідач втратив право користування надрами, а відтак — і правові підстави для подальшого користування земельною ділянкою, яка, на думку позивача, була надана саме для здійснення діяльності, пов`язаної з користуванням надрами.
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на положення статей 18, 18-1 Кодексу України про надра, статей 92, 116, 141, 149 Земельного кодексу України та зазначав, що наявність чинного спеціального дозволу на користування надрами створює для нього правові підстави для оформлення права користування земельною ділянкою, необхідною для здійснення видобування корисних копалин.
Позивач також вказував, що право користування надрами не може бути реалізоване без належного доступу до земельної ділянки, в межах якої розташоване родовище, а тому існування за відповідачем права постійного користування фактично унеможливлює здійснення позивачем діяльності, передбаченої спеціальним дозволом № 6679.
Крім того, ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» зазначало, що частина третя статті 149 Земельного кодексу України передбачає можливість вилучення земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення та передачі її особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами.
Матеріалами справи підтверджується, що на підтвердження своєї позиції позивачем подано технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 3524084300:02:000:8002.
Як встановлено судом, зазначеною документацією передбачався поділ спірної земельної ділянки на окремі земельні ділянки з урахуванням розташування Перлівського (Адабаського) родовища та об`єктів нерухомого майна відповідача.
Разом із цим судом встановлено, що станом на момент розгляду справи нові земельні ділянки у встановленому законом порядку не сформовані, кадастрові номери їм не присвоєні, а право користування такими земельними ділянками не оформлене.
Також матеріалами справи підтверджується, що на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать АТ «Українська залізниця» на праві власності.
Судом встановлено, що до складу зазначеного майна входить майновий комплекс будівель та споруд загальною площею 7559,6 кв.м., який використовується відповідачем у межах здійснення господарської діяльності.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що спеціальний дозвіл на користування надрами не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку та не породжує автоматичного виникнення права користування землею.
АТ «Українська залізниця» також вказувало, що право постійного користування земельною ділянкою є чинним, зареєстрованим у встановленому законом порядку та не припинене у спосіб, передбачений земельним законодавством.
Крім того, відповідач посилався на положення частини третьої статті 149 Земельного кодексу України та зазначав, що вилучення земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, здійснюється за рішенням відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, а у разі незгоди землекористувача — за рішенням суду, ухваленим за позовом такого органу.
При цьому судом встановлено, що Глодоська сільська рада до суду з позовом про вилучення земельної ділянки з постійного користування АТ «Українська залізниця» не зверталася.
Матеріали справи також містять договір земельного сервітуту від 23.09.2025 № ЦУП-04/0125/25, укладений між ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» та АТ «Українська залізниця».
Відповідно до умов зазначеного договору позивачу надано право користування частиною земельної ділянки кадастровий номер 3524084300:02:000:8002 площею 47,3424 га для цілей, пов`язаних із користуванням надрами.
Позивач, у свою чергу, зазначав, що укладення договору сервітуту не забезпечує повноцінної реалізації права користування надрами, оскільки сервітут є обмеженим речовим правом та не створює правових підстав для здійснення повноцінного промислового видобування корисних копалин.
Натомість відповідач вказував, що укладення договору земельного сервітуту свідчить про відсутність перешкод у доступі позивача до земельної ділянки та підтверджує можливість реалізації ним права користування надрами без припинення права постійного користування АТ «Українська залізниця».
Судом також встановлено, що позивач посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 910/3884/23, вважаючи, що у зазначеній справі сформульовано висновок про необхідність вилучення земельної ділянки у попереднього землекористувача після припинення у нього права користування надрами.
Водночас відповідач зазначав, що обставини справи № 910/3884/23 не є тотожними спірним правовідносинам у даній справі, оскільки тут наявні чинне право постійного користування земельною ділянкою, об`єкти нерухомого майна відповідача та укладений між сторонами договір земельного сервітуту.
За результатами оцінки поданих сторонами доказів суд дійшов висновку, що наявність у позивача спеціального дозволу на користування надрами сама по собі не створює правових підстав для припинення права постійного користування відповідача, а положення частини третьої статті 149 Земельного кодексу України не надають позивачу права самостійно звертатися до суду з вимогою про вилучення земельної ділянки з постійного користування іншої особи.
Суд також врахував наявність між сторонами договору земельного сервітуту, розташування на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна відповідача, відсутність сформованих нових земельних ділянок та неврегульованість питання компенсації можливих збитків відповідачу, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, оцінивши встановлені судом обставини, наявні у справі докази, доводи апелянта та заперечення відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 підлягає залишенню без змін з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є вимоги позивача про вилучення земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 3524084300:02:000:8002 з постійного користування Акціонерного товариства «Українська залізниця», припинення права постійного користування відповідача, скасування запису про речове право та скасування рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою.
В основу позову ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» покладено твердження про те, що позивач є чинним надрокористувачем Перлівського (Адабаського) родовища гранітів на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 6679 від 03.03.2023, тоді як відповідач, за твердженням позивача, втратив право користування відповідним родовищем у зв`язку із закінченням строку дії спеціального дозволу № 4503 від 21.11.2007.
Ключовим доводом апеляційної скарги є те, що спеціальний дозвіл на користування надрами створює для позивача пріоритетне право на отримання у користування земельної ділянки, в межах якої розташоване родовище, а збереження за відповідачем права постійного користування цією земельною ділянкою нібито блокує реалізацію права надрокористування та суперечить положенням частини третьої статті 149 Земельного кодексу України.
Колегія суддів погоджується з тим, що спеціальний дозвіл на користування надрами є юридично значимим актом, який підтверджує право особи на користування відповідною ділянкою надр у межах, на умовах та протягом строку, визначених таким дозволом. Наявність спеціального дозволу може породжувати у його власника законний інтерес в оформленні прав на земельну ділянку, необхідну для здійснення діяльності з користування надрами.
Водночас наявність у особи спеціального дозволу на користування надрами не є тотожною виникненню у неї речового права на земельну ділянку та не припиняє автоматично речове право іншої особи, зареєстроване у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 18 Кодексу України про надра надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України. Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених законом, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.
Зміст наведеної норми свідчить, що отримання спеціального дозволу на користування надрами є необхідною передумовою для оформлення прав на земельну ділянку, однак саме по собі не замінює передбаченої земельним законодавством процедури набуття права на землю.
Аналогічний підхід випливає і з положень статей 125, 126 Земельного кодексу України, відповідно до яких право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації таких прав. Отже, речове право на земельну ділянку виникає не з факту отримання спеціального дозволу на користування надрами, а з підстав та у порядку, прямо передбачених земельним законодавством.
За змістом статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою є речовим правом володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Таке право, доки воно не припинене у визначеному законом порядку, користується правовим захистом і не може бути припинене лише з мотивів доцільності передачі земельної ділянки іншій особі.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці неодноразово звертала увагу, що відомості державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, а державна реєстрація права створює спростовувану презумпцію наявності відповідного речового права за особою, за якою таке право зареєстроване. Такий підхід, зокрема, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19. 
У цій справі матеріалами підтверджено, що право постійного користування спірною земельною ділянкою зареєстроване за АТ «Українська залізниця» та станом на момент звернення позивача до суду не було припинене у встановленому законом порядку.
Саме тому правильним є висновок суду про те, що наявність у позивача спеціального дозволу на користування надрами № 6679 не створює автоматичного речового права на спірну земельну ділянку і не є самостійною підставою для припинення права постійного користування відповідача.
Доводи апелянта про те, що спеціальний дозвіл на користування надрами не може існувати ізольовано від земельної ділянки, колегія суддів оцінює критично. Безумовно, фактична реалізація права надрокористування потребує врегулювання земельних правовідносин. Проте врегулювання таких правовідносин має відбуватися у спосіб, передбачений законом, а не шляхом прямого судового припинення речового права іншої особи за позовом приватного суб`єкта, який не є власником земельної ділянки та не наділений повноваженнями щодо її вилучення.
Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що набуття права на землю із земель державної або комунальної власності здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Водночас частина п`ята цієї статті встановлює, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
Спеціальний порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування визначений статтею 149 Земельного кодексу України.
Частина перша статті 149 Земельного кодексу України передбачає, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Частина третя статті 149 Земельного кодексу України встановлює особливості вилучення земельних ділянок державної або комунальної власності для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення. Зокрема, така норма передбачає, що вилучення земельних ділянок здійснюється на підставі рішень органів, зазначених у частині першій цієї статті, які мають бути прийняті протягом трьох місяців з дня подання відповідної заяви особою, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами.
Водночас у разі якщо землекористувач не надав згоду на вилучення земельної ділянки протягом передбаченого строку, саме орган, зазначений у частині першій статті 149 Земельного кодексу України, звертається до суду з позовом про вилучення земельної ділянки державної або комунальної власності з постійного користування.
Отже, наведена норма визначає не лише матеріальну передумову вилучення земельної ділянки для цілей надрокористування, а й спеціальну процедуру реалізації такого вилучення, включно із суб`єктом, який уповноважений звертатися до суду у разі відсутності згоди землекористувача.
Із системного аналізу статті 149 Земельного кодексу України вбачається, що особа, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами, ініціює процедуру шляхом звернення із заявою до уповноваженого органу. Натомість рішення про вилучення земельної ділянки приймає відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, який здійснює розпорядження земельною ділянкою. У випадку незгоди землекористувача саме цей орган, а не надрокористувач, звертається до суду з відповідним позовом.
У даній справі спірна земельна ділянка є земельною ділянкою комунальної власності Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Саме цей орган місцевого самоврядування, як власник земельної ділянки та суб`єкт розпорядження нею, уповноважений приймати рішення щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування у межах процедури, встановленої статтею 149 Земельного кодексу України.
Матеріали справи не містять доказів прийняття Глодоською сільською радою рішення про вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування АТ «Українська залізниця». Також у справі відсутні докази звернення саме Глодоської сільської ради до суду з позовом про вилучення земельної ділянки у зв`язку з відсутністю згоди землекористувача.
За таких обставин позов ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» фактично спрямований на заміну волевиявлення власника земельної ділянки та підміну встановленої законом процедури вилучення земельної ділянки судовим рішенням, ухваленим за позовом приватної особи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що такий спосіб захисту не відповідає змісту статті 149 Земельного кодексу України, оскільки ця норма не наділяє надрокористувача правом самостійно вимагати у судовому порядку вилучення земельної ділянки з постійного користування іншої особи поза рішенням уповноваженого органу.
З огляду на це апеляційні доводи про те, що позивач як власник спеціального дозволу має право безпосередньо вимагати вилучення земельної ділянки, є необґрунтованими.
Щодо обраного позивачем способу захисту колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. При цьому суд може захистити цивільне право або інтерес способом, встановленим договором або законом, а у визначених законом випадках — іншим способом, що не суперечить закону.
За змістом статті 5 Господарського процесуального кодексу України господарський суд здійснює захист прав та інтересів у спосіб, визначений законом або договором. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначила, що суд має застосовувати такий спосіб захисту, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та забезпечує ефективне поновлення права. 
У постанові від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу, що спосіб захисту, який не відповідає змісту порушеного права та характеру спірних правовідносин, не є ефективним. 
Крім того, у постанові від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що належний спосіб захисту визначається змістом порушеного права та характером його порушення. 
Отже, саме лише посилання особи на порушення її інтересу не є достатнім для задоволення позову. Суд повинен встановити, чи існує у позивача право або охоронюваний законом інтерес, чи порушене таке право або інтерес відповідачем, чи відповідає обраний спосіб захисту змісту спірних правовідносин та чи приведе його застосування до належного і правомірного поновлення порушеного права.
У цій справі позивач має законний інтерес в оформленні прав на земельну ділянку для реалізації спеціального дозволу на користування надрами. Однак такий інтерес має реалізовуватися у порядку, визначеному земельним законодавством, зокрема через звернення до уповноваженого органу, прийняття цим органом відповідного рішення, отримання згоди землекористувача або, у разі її відсутності, звернення такого органу до суду.
Обраний позивачем спосіб захисту полягає у прямому судовому припиненні речового права відповідача та скасуванні державної реєстрації такого права без попереднього рішення власника земельної ділянки про її вилучення. Такий спосіб не відповідає процедурі, прямо визначеній статтею 149 Земельного кодексу України, а тому не може бути визнаний належним та ефективним у розумінні статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 5 Господарського процесуального кодексу України.
Доводи апелянта про бездіяльність органу місцевого самоврядування також не змінюють зазначеного висновку. Якщо позивач вважає, що уповноважений орган безпідставно не розглядає його заяву, не приймає передбачене законом рішення або ухиляється від реалізації повноважень, така бездіяльність може бути предметом окремого судового контролю у належний спосіб. Проте наявність або відсутність такої бездіяльності не надає приватній особі права самостійно замінити собою власника земельної ділянки у процедурі вилучення.
Окремо колегія суддів оцінює доводи апелянта щодо нецільового використання відповідачем спірної земельної ділянки.
Апелянт стверджує, що після припинення дії спеціального дозволу № 4503 відповідач не може використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, оскільки вона була надана для діяльності, пов`язаної з користуванням надрами.
Разом з тим саме по собі закінчення строку дії спеціального дозволу на користування надрами не є тотожним встановленню факту нецільового використання земельної ділянки у порядку, визначеному земельним законодавством. Питання про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням потребує встановлення відповідних фактичних обставин, перевірки компетентним органом, належних доказів та застосування передбаченої законом процедури припинення права користування.
Положення статті 141 Земельного кодексу України визначають підстави припинення права користування земельною ділянкою, однак не передбачають автоматичного припинення права постійного користування внаслідок закінчення строку дії спеціального дозволу на користування надрами.
Крім того, примусове припинення права користування земельною ділянкою, у тому числі з підстав її використання не за цільовим призначенням, здійснюється у порядку, встановленому законом, із дотриманням гарантій землекористувача та з урахуванням компетенції відповідних органів.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що у встановленому законом порядку компетентним органом було встановлено факт нецільового використання АТ «Українська залізниця» спірної земельної ділянки та вжито передбачених законом заходів для припинення права постійного користування з цієї підстави.
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна АТ «Українська залізниця», а саме майновий комплекс будівель та споруд, який належить відповідачу на праві власності та використовується у межах його господарської діяльності.
Наявність на земельній ділянці нерухомого майна відповідача має істотне значення для оцінки пропорційності втручання у право постійного користування та право власності.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній фізичній та юридичній особі право мирно володіти своїм майном.
Право постійного користування земельною ділянкою, а також право власності на розташовані на ній об`єкти нерухомості, становлять майновий інтерес, втручання у який повинно відповідати критеріям законності, легітимної мети та пропорційності.
Суд обґрунтовано врахував, що вилучення всієї земельної ділянки без належного врегулювання правового режиму розташованого на ній нерухомого майна, без вирішення питання подальшого доступу до такого майна, без формування нових земельних ділянок та без визначення механізму компенсації можливих збитків створює ризик непропорційного втручання у права відповідача.
Доводи апелянта про те, що в подальшому земельна ділянка буде поділена на окремі земельні ділянки, одна з яких залишиться у користуванні відповідача для обслуговування нерухомого майна, не спростовують висновків суду. Такі обставини стосуються можливих майбутніх дій і не підтверджують факту належного формування нових земельних ділянок, присвоєння їм кадастрових номерів та оформлення відповідних речових прав станом на момент розгляду справи.
Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка як об`єкт цивільних прав вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. До формування відповідної земельної ділянки як окремого об`єкта цивільних прав неможливо належним чином визначити її площу, межі, цільове призначення, правовий режим та обсяг прав, які можуть бути зареєстровані щодо неї.
Таким чином, посилання апелянта на технічну документацію із землеустрою не є достатнім для висновку про те, що спірне вилучення не порушить прав відповідача, оскільки фактичне формування нових земельних ділянок у встановленому законом порядку не завершене.
Колегія суддів також враховує, що між сторонами укладено договір земельного сервітуту від 23.09.2025 № ЦУП-04/0125/25 щодо частини спірної земельної ділянки площею 47,3424 га.
Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту — це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.
З матеріалів справи вбачається, що укладення договору сервітуту було спрямоване на забезпечення позивачу можливості користування частиною земельної ділянки для потреб, пов`язаних із надрокористуванням.
Апелянт заперечує достатність сервітуту та зазначає, що такий правовий механізм не забезпечує повноцінного промислового видобування корисних копалин. Проте сам факт укладення договору сервітуту свідчить про наявність між сторонами врегульованого правового механізму доступу позивача до частини земельної ділянки та спростовує твердження про повне блокування реалізації права надрокористування.
Колегія суддів не стверджує, що сервітут у будь-якому випадку є єдиним або остаточним способом реалізації права надрокористувача. Водночас наявність укладеного договору сервітуту має значення для оцінки необхідності та пропорційності обраного позивачем способу захисту, оскільки позивач просить не про усунення конкретних перешкод у користуванні земельною ділянкою чи зміну умов доступу до неї, а про припинення чинного речового права іншої особи.
За таких обставин позивач мав довести, що існуючий сервітут є юридично або фактично непридатним для реалізації права надрокористування, що жоден інший правовий механізм не може забезпечити його інтерес, а припинення права постійного користування відповідача є єдиним необхідним і пропорційним заходом. Належних та достатніх доказів цього матеріали справи не містять.
Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/3884/23 колегія суддів зазначає таке.
У справі № 910/3884/23 спір стосувався оскарження наказу Державної служби геології та надр України, результатів аукціону та договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами Перлівського (Адабаського) родовища. Верховний Суд у постанові від 01.10.2024 залишив у силі судові рішення, якими було відмовлено у задоволенні позову АТ «Українська залізниця». 
Зазначена справа є важливою для розуміння попереднього спору між сторонами щодо права користування надрами, однак її предмет і підстави не є тотожними предмету та підставам позову у даній справі.
У справі № 910/3884/23 суди вирішували питання правомірності дій щодо виставлення спеціального дозволу на аукціон, проведення аукціону та набуття позивачем права користування надрами. Натомість у цій справі вирішується питання про можливість вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідача, припинення речового права та скасування державної реєстрації такого права.
Отже, висновки у справі № 910/3884/23 підтверджують правомірність набуття ТОВ «Управління механізації та транспорту Трансбуд» спеціального дозволу на користування надрами, однак не означають автоматичного припинення права постійного користування АТ «Українська залізниця» земельною ділянкою та не усувають необхідності дотримання спеціальної процедури, передбаченої статтею 149 Земельного кодексу України.
Іншими словами, правомірне набуття позивачем спеціального дозволу на користування надрами не є тотожним правомірності заявленого у цій справі способу захисту.
Колегія суддів враховує, що позивач не позбавлений права ініціювати перед уповноваженим органом процедуру оформлення прав на земельну ділянку, звертатися із заявами, вимагати розгляду таких заяв, оскаржувати бездіяльність відповідного органу у належному порядку або використовувати інші способи захисту, які відповідатимуть характеру спірних правовідносин. Проте заявлені у цій справі вимоги спрямовані на пряме припинення зареєстрованого речового права відповідача без дотримання процедури, визначеної законом.
Щодо вимог про скасування запису про речове право та скасування рішення державного реєстратора колегія суддів зазначає, що такі вимоги мають похідний характер від основної вимоги про припинення права постійного користування земельною ділянкою.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідача та припинення його речового права, відсутні й підстави для скасування державної реєстрації такого права.
Крім того, державна реєстрація права постійного користування сама по собі не є первинною підставою виникнення спірного права, а лише офіційно підтверджує зареєстроване речове право. Тому її скасування без встановлення належних правових підстав для припинення самого права постійного користування не відповідало б вимогам закону та не забезпечувало б правової визначеності.
Суд апеляційної інстанції також бере до уваги принцип змагальності сторін та розподілу обов`язку доказування, закріплений у статтях 13, 73, 74 Господарського процесуального кодексу України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статей 76–79 Господарського процесуального кодексу України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми для встановлення обставин, що входять до предмета доказування. Відповідно до статті 86 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів у справі.
У цій справі позивач не довів наявності всіх необхідних передумов для застосування обраного способу захисту, зокрема не довів наявності рішення уповноваженого органу про вилучення земельної ділянки, звернення такого органу до суду у разі незгоди землекористувача, завершеного формування земельних ділянок після поділу, врегулювання правового режиму нерухомого майна відповідача та непридатності існуючого сервітуту для реалізації права надрокористування.
Наведені обставини у сукупності свідчать про правильність висновку суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Апеляційна скарга фактично зводиться до наполягання на пріоритеті права чинного надрокористувача над правом постійного користування відповідача. Проте закон не передбачає автоматичного припинення одного речового права лише внаслідок виникнення в іншої особи права користування надрами. Баланс між такими правами має досягатися через процедури, встановлені земельним законодавством, із дотриманням компетенції власника земельної ділянки, гарантій землекористувача та вимог пропорційності втручання у майнові права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу — без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків Господарського суду Кіровоградської області, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від суду надання детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг мотивування судового рішення може бути різним залежно від характеру рішення та конкретних обставин справи, а питання достатності мотивування оцінюється з урахуванням особливостей кожної окремої справи.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд», колегія суддів виходить з того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо правової природи спеціального дозволу на користування надрами, порядку вилучення земельної ділянки з постійного користування, належності обраного способу захисту, значення договору земельного сервітуту, наявності на земельній ділянці нерухомого майна відповідача та застосування висновків Верховного Суду у справі № 910/3884/23.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом положень статей 18, 18-1 Кодексу України про надра, статей 92, 116, 141, 149 Земельного кодексу України та про помилковість висновку щодо відсутності підстав для вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що наявність у позивача спеціального дозволу на користування надрами № 6679 від 03.03.2023 підтверджує його право на користування відповідною ділянкою надр, однак не створює автоматичного речового права на земельну ділянку та не припиняє права постійного користування іншої особи, зареєстрованого у встановленому законом порядку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що положення статті 149 Земельного кодексу України передбачають спеціальний порядок вилучення земельної ділянки з постійного користування, який пов`язаний із прийняттям рішення уповноваженим органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а у разі незгоди землекористувача — зі зверненням такого органу до суду.
Доводи апелянта про наявність у нього права самостійно вимагати у судовому порядку вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідача не спростовують правильності висновків суду, оскільки позивач не є органом, уповноваженим розпоряджатися спірною земельною ділянкою комунальної власності, та не може підміняти собою власника земельної ділянки у процедурі її вилучення.
Також не підтвердилися доводи скаржника про те, що закінчення строку дії спеціального дозволу відповідача на користування надрами автоматично свідчить про нецільове використання ним земельної ділянки та є самостійною підставою для припинення права постійного користування. Такі обставини мають встановлюватися у визначеному законом порядку компетентним органом та не можуть презюмуватися лише з факту припинення права користування надрами.
Колегія суддів враховує, що між сторонами укладено договір земельного сервітуту щодо частини спірної земельної ділянки, а тому твердження позивача про повне блокування доступу до земельної ділянки та неможливість реалізації права надрокористування не підтверджені належними і достатніми доказами.
Посилання апелянта на те, що сервітут не забезпечує повноцінного промислового видобування корисних копалин, не доводить належності обраного способу захисту, оскільки позивач не заявив вимог про зміну умов сервітуту, усунення конкретних перешкод у користуванні земельною ділянкою або зобов`язання уповноваженого органу вчинити дії у межах процедури, передбаченої статтею 149 Земельного кодексу України.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду про те, що на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать відповідачу на праві власності, а позивачем не доведено належного врегулювання правового режиму таких об`єктів, подальшого користування ними, формування нових земельних ділянок та механізму компенсації можливих збитків.
Доводи апелянта про майбутній поділ земельної ділянки не спростовують висновків суду, оскільки на момент розгляду справи нові земельні ділянки не були сформовані як об`єкти цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, а відповідні речові права щодо них не були оформлені.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/3884/23 також не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зазначена справа стосувалася правомірності набуття позивачем спеціального дозволу на користування надрами, а не безпосереднього вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідача за позовом приватного надрокористувача.
Відтак висновки Верховного Суду у справі № 910/3884/23 не усувають необхідності дотримання спеціальної процедури вилучення земельної ділянки, визначеної статтею 149 Земельного кодексу України, та не підтверджують автоматичного припинення права постійного користування відповідача.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою суду та до наполягання на пріоритеті права чинного надрокористувача над зареєстрованим правом постійного користування відповідача. Водночас такі доводи не спростовують висновку суду про те, що заявлений позивачем спосіб захисту не відповідає процедурі, визначеній законом, та не забезпечує належного балансу між правом позивача на реалізацію спеціального дозволу і майновими правами відповідача.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» та залишення рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 без змін, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 237, 269, 270, 275, 276, 282– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації та транспорту Трансбуд» на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 у справі № 912/3101/25 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 03.06.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков 

Суддя  Г.В. Левшина