ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3979/25 Головуючий суддя І інстанції Музиченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/948/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на заочне рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2025 року у справі №641/3979/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2916719294-606879 від 05.02.2022 у розмірі 36372,00 грн, а також судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 05.02.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено Договір №2916719294-606879 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у Договорі. 
Договір укладений в електронній формі, підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором на офіційному вебсайті ТОВ «Кошельок» https://koshelok.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», у рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, що у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Договір разом із Правилами надання кредитів (надалі – Правила) складають єдиний договір, у якому визначені всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений.
Відповідно до умов Договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на умовах: сума кредиту – 10500,00 грн; початковий строк кредитування – 22 дні; відсоткова ставка – 2,2 % на добу протягом початкового строку кредитування, визначеного пунктами 2.3, 3.6, 3.7 Договору.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши кредит відповідачу на банківську картку, однак відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором – не повернув кредит та не сплатив проценти, у зв`язку з чим станом на момент звернення до суду за Договором утворилася заборгованість у розмірі 36372,00 грн, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту – 10500,00 грн; заборгованості за відсотками за користування позикою – 25872,00 грн.
Заочним рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за кредитним договором №2916719294-606879 від 05.02.2022 у розмірі 15582,00 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1037,75 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн, а всього – 19619,75 грн.
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Кошельок» Гурський Г.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з таких підстав.
Апелянт зазначає, що між сторонами укладено договір, за умовами якого кредит надавався строком на 22 дні (п.2.1 Договору – «Лояльний період»), що починається з дати підписання договору.
Вказує, що відповідно до п.3.6, 3.7 Договору користування кредитом після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною у розумінні ст.212 ЦК України, наслідком чого є продовження строку користування кредитом до 90 днів, тобто загальний строк користування становить до 112 днів (22 + 90).
Зауважує, що після спливу Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати проценти у розмірі 2,2 % на день (803 % річних) від суми кредиту (п.3.8 Договору), а тому нарахування процентів є передбаченим умовами договору.
Посилається на те, що відповідач не виконав зобов`язання протягом 22-денного Лояльного періоду, кредит та проценти не повернув, у зв`язку з чим продовжив користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Крім того, вказує, що саме користування кредитом після спливу Лояльного періоду є умовою застосування відкладальної обставини, яка автоматично продовжує строк кредитування до 112 днів.
Наголошує, що суд першої інстанції помилково застосував п.2.2 Договору та дійшов висновку про відсутність продовження строку користування кредитом, не врахувавши, що цей пункт регулює лише можливість продовження Лояльного періоду як пільгового, а не загального строку кредитування.
Зауважує, що висновок суду про припинення строку користування кредитом після 22 днів є помилковим, оскільки суперечить п.3.6-3.8 Договору та фактичному користуванню кредитом відповідачем.
Посилається на ст.ст.204, 525, 629 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.03.2019 у справі №922/832/18, від 21.01.2021 у справі №755/6962/19, а також на принцип pacta sunt servanda. У зв`язку з цим наголошує, що зобов`язання має виконуватися відповідно до умов договору, а суд не вправі змінювати їх зміст при вирішенні спору.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що нарахування процентів після спливу Лояльного періоду у розмірі 2,2 % на день є правомірним, а висновки суду першої інстанції про їх безпідставність – необґрунтованими.
Представник позивача у апеляційній скарзі також просить скасувати висновки суду першої інстанції щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн із заявлених 10000,00 грн.
Вказує, що висновок суду про «незначну складність справи», «спрощений порядок розгляду» та «невеликий обсяг наданих послуг» є формальним та не підтверджує необхідність зменшення розміру витрат, оскільки складність справи визначається характером спірних правовідносин та необхідністю аналізу умов кредитного договору і судової практики.
Наголошує, що розмір гонорару був погоджений сторонами договору про надання правничої допомоги у фіксованій сумі, що відповідає принципу свободи договору, а тому підлягає відшкодуванню в повному обсязі за рахунок сторони, що програла спір.
Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.06.2025 у справі №910/6804/23, відповідно до якої відсутність детального опису витрат сама по собі не є підставою для відмови у їх відшкодуванні за наявності належних доказів укладення договору та сплати гонорару.
Зауважує, що зменшення розміру витрат судом першої інстанції з мотивів «недостатнього часу, витраченого адвокатом», є необґрунтованим, оскільки гонорар має фіксований характер і не залежить від погодинного обліку витраченого часу.
Крім того, вказує, що професійний рівень адвоката Гурського Г.Ю. та спеціалізація у справах щодо стягнення кредитної заборгованості підтверджують обґрунтованість погодженого розміру винагороди та його відповідність ринковому рівню в регіоні.
Отже, зменшення судом витрат на правничу допомогу є безпідставним, а заявлена сума 10000,00 грн підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.
Щодо судових витрат у апеляційному суді апелянт зазначає, що за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, розрахований відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». Крім того, витрати на професійну правничу допомогу за підготовку та подання апеляційної скарги становлять 4000,00 грн, які апелянт просить стягнути з відповідача у разі задоволення апеляційної скарги.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване заочне рішення суду у повній мірі не відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 05.02.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» укладено Договір №2916719294-606879 про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, на засадах строковості, зворотності та платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов Договору.
Суд вказав, що на виконання договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 10500,00 грн шляхом безготівкового перерахування на платіжну картку, зазначену відповідачем, через платіжну систему платіжного провайдера TasLink, що підтверджується матеріалами справи.
Зазначив, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, кредитні кошти не повертав та проценти не сплачував, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту становить 10500,00 грн, яка підлягає стягненню.
Крім того, суд виходив із того, що строк кредитування відповідно до п.2.1 Договору становить 20 днів (Лояльний період), який може бути продовжений за умовами п.2.2 Договору шляхом сплати нарахованих процентів.
Вказав, що відповідач не сплатив проценти у період лояльності (2000,00 грн), у зв`язку з чим підстав для продовження строку кредитування не виникло, а тому нарахування процентів після його закінчення є неправомірним.
З огляду на це суд стягнув 5082,00 грн заборгованості за процентами та частково задовольнив позов.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні частини заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 05.02.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено Договір №2916719294-606879 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у Договорі. 
Договір укладений в електронній формі, підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором – 2655 на офіційному вебсайті ТОВ «Кошельок» https://koshelok.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», у рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, що у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що договір укладено з дотриманням письмової форми, визначеної законом, а також процедури, передбаченої Законом України «Про електронну комерцію».
Договір разом із Правилами надання кредитів (надалі – Правила) складають єдиний договір, у якому визначені всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений.
Відповідно до умов Договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на умовах: сума кредиту – 10500,00 грн; початковий строк кредитування – 22 дні; відсоткова ставка – 2,2 % на добу протягом початкового строку кредитування, визначеного пунктами 2.3, 3.6, 3.7 Договору.
Крім того, перед укладенням договору відповідачу була надана вся переддоговірна інформація, передбачена Законами України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та «Про споживче кредитування», зокрема шляхом її розміщення на офіційному вебсайті ТОВ «Кошельок» https://koshelok.ua, що перебуває у вільному доступі для всіх клієнтів товариства.
На вебсайті розміщено повну інформацію щодо умов кредитування та порядку укладення договору, а саме: договір про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (примірний договір на момент укладення), Правила надання грошових коштів (чинні на момент укладення договору), згода на обробку персональних даних, публічна інформація та положення про конфіденційність.
Крім того, на вебсайті міститься довідкова інформація щодо порядку та умов надання послуг, а також фінансовий калькулятор.
На виконання договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 10500,00 грн шляхом безготівкового перерахування на платіжну картку, зазначену відповідачем, через платіжну систему платіжного провайдера TasLink, що підтверджується відповідним повідомленням.
Відповідно до детального розрахунку заборгованості відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, кредитні кошти не повертав та проценти не сплачував, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту становить 10500,00 грн, яка підлягає стягненню.
При цьому щодо нарахування процентів за користування кредитом суд, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), виходив із того, що строк кредитування відповідно до п.2.1 Договору становить 20 днів (Лояльний період), який може бути продовжений за умовами п.2.2 Договору шляхом сплати нарахованих процентів. Суд зазначив, що відповідач не сплатив проценти у період лояльності (2 000,00 грн), у зв`язку з чим підстав для продовження строку кредитування не виникло, а тому нарахування процентів після його закінчення є неправомірним. З огляду на це суд стягнув 5082,00 грн заборгованості за процентами та частково задовольнив позов.
Факт укладення кредитного договору та отримання коштів за ним сторонами не заперечується, а тому судове рішення в цій частині не переглядається. Водночас у заочному рішенні суду першої інстанції поставлено під сумнів наявність у відповідача заборгованості у заявленому розмірі.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні частини заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.
Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
За змістом ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини справи.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України, докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтями 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, які дають змогу встановити дійсні обставини справи, а достатніми – ті, що у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи.
Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за внутрішнім переконанням на підставі їх всебічного, повного та об`єктивного дослідження.
Обґрунтування обставин має здійснюватися на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести підстави позову належними та переконливими доказами.
З розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Кошельок», вбачається, що за відповідачем обліковується заборгованість за кредитним договором №2916719294-606879 від 05.02.2022 у розмірі 36372,00 грн, з яких: 10500,00 грн – тіло кредиту; 25872,00 грн – нараховані проценти (а.с.17-18).
Так, згідно з п.2.1 кредитного договору №2916719294-606879 від 05.02.2022, кредит надається строком на 22 дні (Лояльний період), початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
Пунктом 2.2 кредитного договору №2916719294-606879 від 05.02.2022 встановлено порядок пролонгації строку кредитування, який, зокрема, передбачає вчинення певних дій. Зокрема, сторони погодили, що встановлений у п.2.1 Договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Сторонами також обумовлено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена пунктом 1.4.3 Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування та становить 2,20 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п.9.2 кредитного договору №2916719294-606879 від 05.02.2022, Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами власних обов`язків за цим Договором.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Кошельок», відповідач не сплатив проценти згідно з п.2.2 кредитного договору, щоб продовжити Лояльний період.
Разом з цим згідно з п.3.6 кредитного договору №2916719294-606879 від 05.02.2022, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду (п.3.7 Договору). З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п.3.8 Договору).
З наведеного вбачається, що сторони у кредитному договорі погодили умови про автопролонгацію, відтак після 26.02.2022 (дата завершення Лояльного періоду) правовідносини щодо продовження строку кредитування регулюються умовами щодо порядку автопролонгації строку кредиту, які мають бути виконані належним чином відповідно до умов Договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а за їх відсутності – відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Колегія суддів також констатує, що відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, станом на дату закінчення строку кредиту, передбаченого п.2.1 Договору (26.02.2022), у відповідача була наявна заборгованість за кредитом, відтак згідно з п.3.6 Договору відбулася автопролонгація строку кредитування за відкладальною умовою, що збільшило строк кредитування. Загальна кількість автопролонгацій за цим Договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 90 календарних днів після закінчення Лояльного періоду (п.3.7 Договору).
З розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Кошельок», вбачається, що нарахування відсотків здійснювалося з 05.02.2022 по 27.05.2022. Цей період становить 112 календарних днів, а тому нарахування відсотків відбувалося у межах строків, визначених п.2.1 та п.3.7 Договору (Лояльний період, тривалістю 22 дні, та автопролонгація строку кредитування у межах 90 календарних днів після закінчення Лояльного періоду).
Таким чином, станом на момент звернення до суду за Договором утворилася заборгованість у розмірі 36372,00 грн, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту – 10500,00 грн; заборгованості за відсотками за користування позикою – 25872,00 грн.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивачем доведено суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у загальному розмірі 36372,00 грн, з урахуванням погоджених сторонами умов кредитування, включно з тілом кредиту, розміром базової відсоткової ставки за кожен день прострочення та періодом кредитування.
Даних про погашення відповідачем цієї суми заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку матеріали справи не містять.
Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове стягнення процентів за користування кредитом, неправильно врахував розрахунок заборгованості та помилково визначив і стягнув розмір процентів.
Отже, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено помилково та є необґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає скасуванню в цій частині.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення в частині вирішення спору щодо стягнення процентів за користування кредитом не відповідає встановленим обставинам справи, апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а заочне рішення суду першої інстанції – скасуванню в зазначеній частині.
Крім того, представник позивача у апеляційній скарзі також просить збільшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, до 10000,00 грн, посилаючись на наявність договору з фіксованим гонораром, принцип свободи договору, відсутність обов`язку детального опису наданих послуг та відповідність заявленої суми середньоринковому рівню вартості правничої допомоги.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Кошельок» у додатках до позову надано: Договір про надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025, додаток до Договору від 15.05.2025, який містить деталізований розмір понесених витрат на правову допомогу на суму 10000,00 грн, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.35-36, 37 на звороті).
Згідно з додатком до Договору від 15.05.2025, який містить деталізований розмір понесених витрат на правову допомогу, Адвокатським бюро «Герман Гурський та партнери» були надані правові (юридичні) послуги, а саме: оформлення документів щодо надання правничої (правової) допомоги – 30 хв. (загальна вартість – 1000,00 грн); збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності справи та платіжних реквізитів для сплати судового збору – 1 год. (загальна вартість – 2000,00 грн); складання позовної заяви – 2 год. (загальна вартість – 4000,00 грн); формування додатків до позовної заяви – 1 год. (загальна вартість – 2000,00 грн); відправка позову стороні, до суду, формування матеріалів адвокатського досьє по справі – 30 хв. (загальна вартість – 1000,00 грн), загальна сума – 10000,00 грн.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Слід зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем клопотання про зменшення судових витрат не заявлялося.
Водночас суд першої інстанції, пославшись на складність справи та витрачений адвокатом час, дійшов висновку про завищеність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та зменшив їх розмір з 10000,00 грн до 3000,00 грн.
Разом з тим колегія суддів враховує, що справа розглянута у заочному порядку, участі у судових засіданнях адвокат не брав, а надана правнича допомога полягала у підготовці позовної заяви та клопотання про витребування доказів.
За таких обставин заявлений розмір витрат у 10000,00 грн є завищеним, однак визначений судом першої інстанції розмір у 3000,00 грн є недостатнім і не відповідає критеріям співмірності та розумності витрат з урахуванням обсягу фактично виконаної адвокатом роботи.
З огляду на викладене, керуючись критеріями співмірності, розумності та справедливості судових витрат, а також враховуючи характер спору, обсяг виконаної роботи та відсутність участі адвоката у судових засіданнях, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України).
Так як позовну заяву та апеляційну скаргу в частині стягнення заборгованості задоволено, витрати зі сплати судового збору за їх подання необхідно стягнути з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позову позивачем ТОВ «Кошельок» сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с.7).
За подання апеляційної скарги позивачем ТОВ «Кошельок» сплачено судовий збір у сумі 3633,60 грн (а.с.66).
Заявлену по майновій вимозі ціну позову у розмірі 36372,00 грн задоволено, що становить 100 %, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 6056,00 грн судового збору, з яких: 2422,40 грн – за подання позовної заяви та 3633,60 грн – за подання апеляційної скарги.
Крім того, витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, підлягають розподілу з урахуванням результатів апеляційного перегляду справи та критеріїв співмірності, розумності та обґрунтованості.
У апеляційній скарзі представником позивача заявлено вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн за подання апеляційної скарги.
Матеріали справи свідчать, що інтереси ТОВ «Кошельок» представляв адвокат Адвокатського бюро «Герман Гурський та партнери» Гурський Г.Ю. на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025, додатку до Договору від 15.05.2025, який містить деталізований розмір понесених витрат на правову допомогу, а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Як вбачається з додатка до Договору від 15.05.2025, який містить деталізований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, вартість підготовки апеляційної скарги, на яку адвокатом витрачено 2 години, становить 4000,00 грн.
Колегія суддів враховує, що підготовка апеляційної скарги передбачала аналіз рішення суду першої інстанції, формування правової позиції щодо його висновків, підготовку мотивованих доводів із посиланням на норми матеріального та процесуального права, а також практику Верховного Суду. Беручи до уваги, що апеляційну скаргу позивача задоволено, заявлений розмір витрат є документально підтвердженим, відповідає обсягу фактично наданої правничої допомоги та критеріям реальності, необхідності й співмірності, а доказів його неспівмірності чи клопотання про його зменшення відповідачем не подано. За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у повному розмірі – 4000,00 грн.
Керуючись ст.ст.141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» задовольнити.
Заочне рішення Слобідського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором у заявленому обсязі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Збільшити розмір заборгованості за процентами за Договором №2916719294-606879 від 05.02.2022, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (код ЄДРПОУ 40842831, адреса: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Антонова, 8А) з 5082,00 грн до 25872,00 грн.
Частково збільшити суму витрат на правову допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та не переглядалося.
Змінити у справі розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 

Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова.