ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/10364/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) із вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми перерахованого та виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду від 24 липня 2025 року по справі № 380/10863/25 за весь час затримки виплати, з квітня 2018 року по день її фактичної виплати 24.02.2026;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми перерахованого та виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду від 24 липня 2025 року по справі № 380/10863/25 за весь час затримки виплати, з квітня 2018 року по день її фактичної виплати 24.02.2026.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року у справі № 380/10863/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 24.09.2018. На виконання вказаного рішення суду 24.02.2026 відповідач виплатив позивачу грошові кошти у сумі 28722,13 грн. Позивач вважає, що оскільки індексація грошового забезпечення була виплачена з порушенням установлених строків, відповідач зобов`язаний був одночасно нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час затримки, чого зроблено не було, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 25.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідач указує, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 24.09.2018, а тому на день виключення жодних невиконаних зобов`язань перед позивачем не існувало. Звертає увагу, що компенсація втрати частини доходів нараховується та виплачується за період невиплати періодичних платежів, тобто безпосередньо за той період, у який вони підлягали виплаті, а саме за період проходження військової служби по день звільнення. Натомість період після дати звільнення по день фактичної виплати належних сум на виконання рішення суду не є тим часом, за який у розумінні Закону № 2050-III та Порядку № 159 підлягає виплаті компенсація втрати частини доходів, оскільки в цьому випадку йдеться про несвоєчасну виплату звільненому сум, належних до виплати при звільненні, за що настає окрема відповідальність роботодавця. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються, та встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » І категорії (тип Б).
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 23.08.2018 № 217-ос «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби старшину ОСОБА_1 у запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 24 вересня 2018 року.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 24.09.2018 № 247-ос «По особовому складу» старшину ОСОБА_1 виключено зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби визначено 24 вересня 2018 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року у справі № 380/10863/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено: визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 24.09.2018 у розмірі 30233,82 грн з урахуванням вимог абзацу четвертого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, а також із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, з урахуванням виплачених сум.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року у справі № 380/10863/25 залишено без змін.
На виконання зазначеного судового рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) у лютому 2026 року здійснив виплату позивачу грошового забезпечення (індексації) у сумі 28722,13 грн, що підтверджується відповіддю відповідача від 27.02.2026 № 09/4713-26-Вих на адвокатський запит від 25.02.2026 та випискою по надходженню коштів по картці/рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24.02.2026. Фактичну виплату здійснено 24.02.2026.
Під час виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення відповідачем не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати на суми виплаченої індексації грошового забезпечення.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся із цим позовом до суду.
При вирішенні спору суд керується таким.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статтями 1-3 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітну плату (грошове забезпечення) та суму індексації грошових доходів громадян.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Аналогічного змісту норми містяться у пунктах 4, 5 Порядку № 159.
Отже, підставою для здійснення компенсації втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (зокрема грошового забезпечення, до складу якого входить індексація); 2) доходи не повинні носити разового характеру; 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств усіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.
Відповідно до статті 1 та частини першої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХII індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер та є складовою належного особі грошового забезпечення. На компенсаторному характері таких сум наголошував Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, вказавши, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари і послуги.
Абзацом сьомим пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-III дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
При вирішенні цього спору суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20, відповідно до якої системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства; використане у статті 3 Закону № 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічного висновку щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2021 року у справі № 264/6796/16-а, від 14 травня 2020 року у справі № 816/379/16, від 20 жовтня 2022 року у справі № 140/862/19, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 дійшов висновку, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватися органом у місяці, в якому проведено виплату заборгованості; невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-III і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, а вчинення відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Застосовуючи наведені правові висновки до спірних правовідносин, суд виходить із того, що індексація грошового забезпечення, виплачена позивачу 24.02.2026 на виконання рішення суду у справі № 380/10863/25, є доходом у розумінні статті 2 Закону № 2050-III, який було виплачено з порушенням установлених строків. Невиплата відповідачем у місяці погашення заборгованості (лютий 2026 року) компенсації втрати частини доходів свідчить про відмову у її виплаті в розумінні статті 7 Закону № 2050-III та про протиправну бездіяльність відповідача. За таких обставин позивач набув права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Водночас, вирішуючи спір по суті, суд окремо досліджує питання періоду, за який відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, з огляду на заперечення відповідача в цій частині.
Позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію за весь час затримки - з квітня 2018 року по день фактичної виплати 24.02.2026.
Суд зважає на те, що за змістом статей 2, 3 Закону № 2050-III та пункту 4 Порядку № 159 компенсація обчислюється помісячно як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць та приросту індексу споживчих цін у період невиплати цього доходу. Відтак компенсація втрати частини доходів нараховується за період невиплати періодичних платежів, тобто безпосередньо за ті місяці, у які відповідні суми підлягали виплаті, до моменту погашення заборгованості.
Судом установлено, що рішенням суду у справі № 380/10863/25 на відповідача покладено обов`язок виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 24.09.2018, тобто за період проходження позивачем військової служби. Остаточною датою закінчення проходження військової служби та виключення позивача зі списків особового складу і всіх видів забезпечення є 24 вересня 2018 року. Виплачена 24.02.2026 сума індексації за своєю правовою природою є складовою грошового забезпечення, недоплаченого позивачу саме у період проходження ним військової служби (з березня по вересень 2018 року).
Отже, періодом невиплати належного позивачу доходу (індексації грошового забезпечення), за який обчислюється компенсація втрати частини доходів, є період затримки виплати цього доходу - з місяця, наступного за місяцем його нарахування, до місяця фактичного погашення заборгованості (лютий 2026 року). Саме на цей період затримки виплати нарахованого, але невиплаченого доходу й поширюється дія Закону № 2050-III.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що компенсація підлягає нарахуванню виключно по день звільнення позивача (24.09.2018). Закон № 2050-III та Порядок № 159 пов`язують виплату компенсації з фактом порушення строків виплати нарахованого доходу та з періодом його невиплати незалежно від того, чи перебуває особа у трудових (службових) відносинах із зобов`язаною особою на момент погашення заборгованості. Дата звільнення позивача не припиняє перебіг періоду невиплати раніше недоплаченого доходу, а тому обмеження компенсації днем звільнення суперечило б компенсаторній природі цих коштів, спрямованих на відновлення купівельної спроможності доходу, знеціненого внаслідок інфляційних процесів за весь час його невиплати.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 24 квітня 2023 року у справі № 205/8443/19 суд відхиляє, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними до спірних: у тій справі йшлося про застосування спеціального заходу відповідальності роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України), тоді як у цій справі предметом спору є компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, врегульована спеціальним Законом № 2050-III. Це різні за правовою природою та підставами виплати, які не виключають одна одну.
Разом із тим суд зважає, що компенсація втрати частини доходів обчислюється за період невиплати доходу, який закінчується місяцем фактичного погашення заборгованості. Заборгованість з індексації грошового забезпечення погашена відповідачем 24.02.2026, а тому періодом, за який нараховується компенсація, є період затримки виплати нарахованого позивачу доходу з квітня 2018 року по день фактичної виплати - 24.02.2026. Саме за цей період позивач має право на компенсацію втрати частини доходів.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу; при цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Конкретний розмір компенсації підлягає визначенню відповідачем під час виконання цього рішення відповідно до наведеної методики, виходячи із сум нарахованої та виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення за відповідні місяці.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки - з квітня 2018 року по день фактичної виплати 24.02.2026, а бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати такої компенсації є протиправною. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримано, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін; ступінь застосування обов`язку викласти мотиви може варіюватися залежно від характеру рішення. Наведена позиція суду узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, тоді як відхилення інших аргументів учасників справи, які не мають вирішального значення для правильного вирішення спору, не свідчить про порушення судом вимог щодо обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити.
Ураховуючи, що позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору за подання цього позову на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано, відтак у силу приписів статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми перерахованого та виплаченого грошового забезпечення (індексації) на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року по справі № 380/10863/25 за весь час затримки виплати, з квітня 2018 року по день її фактичної виплати 24.02.2026.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми перерахованого та виплаченого грошового забезпечення (індексації) на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року по справі № 380/10863/25 за весь час затримки виплати, з квітня 2018 року по день її фактичної виплати 24.02.2026.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.