ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року		Справа №140/301/21 пров. №А/857/34472/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2025 року за наслідками розгляду заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та ухвалу цього суду від 6 серпня 2025 року про залишення без задоволення заяви про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду (суддя Денисюк Р.С., м.Луцьк), -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Волинського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року (далі Рішення суду) позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУПФ щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ). Зобов`язано ГУПФ здійснити ОСОБА_1 з 24.06.2020 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
07.07.2025 до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі (далі Заява-1) на підставі статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) шляхом зобов`язання ГУПФ подати звіт про виконання Рішення суду, обґрунтована тим, що відповідач з 01.01.2025 протиправно припинив виплачувати спірне підвищення до пенсії.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2025 року у задоволенні Заяви-1 відмовлено.
08.07.2025 до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС про визнання протиправними дій ГУПФ, вчинених відповідачем на виконання Рішення суду (далі Заява-2) щодо припинення нарахування та виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру з 01.01.2025.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2025 року у задоволенні Заяви-2 відмовлено.
Не погодившись із вказаними ухвалами, їх оскаржила позивачка, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвали суду першої інстанції скасувати, а Заяву-1 та Заяву-2 задовольнити.
В доводах апеляційної скарги вказує, що відповідач провів неповну звірку лише з відомостями в Єдиному державному демографічному реєстрі про постійне місце проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення. Водночас відповідачем не було взято дані із інших офіційних реєстрів і баз даних, зокрема: Державний земельний кадастр; Державний реєстр актів цивільного стану громадян; Державний реєстр виборців; Державний реєстр обтяжень рухомого майна; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр фізичних осіб - платників податків; Електронний реєстр листків непрацездатності; Електронний реєстр нотаріальних дій; Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги; Єдиний державний реєстр отримувачів житлових субсидій; Єдиний державний реєстр транспортних засобів; Єдиний реєстр довіреностей; Єдиний соціальний реєстр; Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; Реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг; Реєстр прав власності на нерухоме майно; Централізований банк даних з проблем інвалідності. 
За час постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 позивач завжди брала участь у місцевих та загальнодержавних виборах, оформляла право власності на будинок та землю під домогосподарством, отримувала житлові субсидії, розлучилася з чоловіком, надавала нотаріальні довіреності, укладала нотаріальні угоди, перебувала на обліку як інвалід, який потребує транспортного забезпечення, щопівроку отримувала допоміжні засоби реабілітації – спеціально виготовлене взуття на понівечені з народження ноги, постійно отримувала ліки і путівки на санаторно-курортне лікування за відповідними державними та місцевими програмами, перебувала на обліку в місцевому Управлінні соціального захисту населення тощо. Ці та інші відомості із вищевказаних та інших державних реєстрів і баз даних також підтверджують факт постійного проживання позивачки за вищевказаною адресою.
Відповідач відзиву на апеляційні скарги не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), зважаючи на те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Постановляючи вказані ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що припинення позивачу з 01.01.2025 нарахування та виплати підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-ХІІ, свідчить про виникнення нових спірних правовідносин між сторонами, яким суд не надавав правову оцінку у межах розгляду даної справи.
Абзацом першим статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Зі змісту статті 370 КАС слідує, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої та другої статті 381-1 КАС судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Положеннями статті 382 КАС передбачено, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
У адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 382-2 КАС суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 382-3 КАС за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу. 
З наведених правових норм випливає, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а його виконання забезпечується, зокрема, і шляхом встановлення судового контролю у виді подання звіту про виконання судового рішення.
Згідно з частинами першою, шостою статті 383 КАС, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Таким чином, застосування судом до суб`єкта владних повноважень-відповідача у справі приписів статті 383 КАС можливе лише в разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду, що має бути підтверджено відповідними доказами.
Позивач вважає, що відповідач починаючи з 01.01.2025 протиправно припинив їй виплату підвищення до пенсії, встановленого статтею 39 Закону № 796-XII, оскільки право на таке підвищення визнане Рішенням суду.
Надаючи оцінку зазначеним доводам скаржника, апеляційний суд враховує, що 19.11.2024 прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі Закон №4059-IX), статтею 45 якого установлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється (частина друга статті 45 Закону №4059-IX).
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.
Тобто, з 01.01.2025 змінено порядок нарахування і виплати підвищення до пенсії, визначеного статтею 39 Закону № 796-ХІІ.
Як слідує з матеріалів справи, на виконання Рішення суду відповідач до 01.01.2025 здійснював нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ.
Також з долученого до звіту витягу з пенсійної справи слідує, що за результатами звірення відомостей в Єдиному державному демографічному реєстрі відомості про місце проживання/реєстрації ОСОБА_1 в населених пунктах, віднесених до зон радіоактивного забруднення, у період з 10.06.1999 по 18.03.2002 та з 02.02.2012 по 27.01.2016 роки - відсутні.
Отже, органом Пенсійного фонду при обрахунку позивачці підвищення до пенсії, визначеного статтею 39 Закону №796-ХІІ, з 01.01.2025 застосовано положення статті 45 Закону № 4059-IX.
Разом з тим, обставини щодо припинення виплати позивачці з 01.01.2025 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру на виконання Закону № 4059-IX свідчать про виникнення нових спірних правовідносин між сторонами. Таким спірним правовідносинам суд правової оцінки не надавав у межах розгляду даної справи.
Апеляційний суд звертає увагу, що пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі. З самого визначення поняття «пенсія» випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк.
Підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов`язане з виплатою пенсії і також має невизначений у часі граничний термін виплати.
Виплату пенсії (підвищення до пенсії) не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії (підвищення до пенсії), яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку її виплати.
При цьому порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.
Схожі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 18.09.2024 у справі №240/28481/23.
Таким чином, підвищення до пенсії, встановлене статтею 39 Закону №796-ХІІ, має невизначений у часі граничний термін виплати, а порядок і строки його нарахування можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання. 
Вказане свідчить про те, що відповідач до 01.01.2025 виконував Рішення суду шляхом нарахування та виплати позивачці відповідного підвищення до пенсії, а з набранням чинності Законом №4059-IX здійснив подальший перерахунок та визначив право на таку виплату відповідно до нового правового регулювання.
Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявлені позивачем вимоги фактично стосуються нового спору щодо права на подальше отримання підвищення до пенсії після зміни законодавчого регулювання, у зв`язку з чим, підстави для вжиття заходів судового контролю за його виконанням чи визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача відсутні.
Наведені в апеляційних скаргах доводи висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, при вирішенні даних процесуальних питань правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич