ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/11059/25 Головуючий суддя І інстанції Бобко Т. В.
Провадження № 22-ц/818/4625/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» – адвоката Лисенка Дмитра Вячеславовича на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 травня 2026 року, у справі №635/11059/25, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №3899001 від 14 серпня 2023 року у розмірі 22200,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 14 серпня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладений Договір №3899001 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 10000,00 грн. строком на 360 днів.
Позивач зазначив, що кредитний договір укладено в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему товариства із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Після укладення договору кредитні кошти були перераховані на банківську картку відповідача.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість. 
26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено Договір факторингу №26/07/2024, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Згідно з розрахунком заборгованості, станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача становила 19800,00 грн, з яких: 10000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 9800,00 грн – заборгованість за процентами. Крім того, позивачем нараховано проценти за користування кредитом за період після укладення Договору факторингу у сумі 2400,00 грн. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 22200,00 грн, а також судові витрати.
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 травня 2026 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 27 травня 2026 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Українські фінансові операції» – адвокат Лисенко Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, просить здійснити розподіл судових витрат.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував: факт укладення позичальником кредитного договору та виконання первісним кредитором обов`язку з отримання позичальником суми (тіла) кредиту; доведеність позивачем заборгованості, яка була предметом спору у справі №635/11059/25; часткове задоволення позовів ТОВ «Українські фінансові операції» в інших ідентичних справах: №635/10088/25, №635/8592/25.
Просить звернути увагу на те, що укладення електронного договору без проходження відповідачем реєстрації, авторизації в особистому кабінеті за допомогою логіна та пароля, а також підтвердження волевиявлення одноразовим ідентифікатором є технічно неможливим. Зазначає, що відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування факту підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, посилаючись на відповідну практику Верховного Суду.
Наголошує на тому, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до положень законодавства є належним способом підписання електронного договору, а кредитний договір, укладений із використанням такого підпису, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Посилається, зокрема, на постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 та від 08 квітня 2026 року у справі №705/1938/25. Апелянт просить врахувати правові висновки, викладені у зазначених постановах, при розгляді цієї справи.
Вказує, що факт перерахування кредитних коштів відповідачу підтверджується договором про надання споживчого кредиту та довідкою ТОВ «Пейтек Україна» від 26 липня 2024 року №20240726-3159, відповідно до якої на платіжну картку відповідача було успішно перераховано 10000,00 грн. Зазначає, що належність і допустимість такого доказу підтверджується практикою судів апеляційної інстанції, зокрема постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року у справі №376/367/24.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував презумпцію правомірності правочину, закріплену статтею 204 ЦК України та роз`яснену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010, оскільки матеріали справи не містять судового рішення про визнання кредитного договору чи його окремих умов недійсними, а тому права та обов`язки сторін, що виникли з укладеного договору, підлягають виконанню.
Крім того, наголошує, що в інших аналогічних справах за позовами ТОВ «Українські фінансові операції» Харківський районний суд Харківської області ухвалював рішення про задоволення позовних вимог, тоді як оскаржуване рішення, на думку апелянта, є винятком із такої практики.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував правові висновки Верховного Суду щодо необхідності надання банківських первинних бухгалтерських документів, оскільки наведені ним судові рішення ухвалені у справах, що виникли з інших правовідносин. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв подібності правовідносин, апелянт вказує, що у цій справі первісний кредитор не є банком, не відкривав відповідачу банківського рахунку, а перерахування кредитних коштів здійснювалося ТОВ «Пейтек Україна» на підставі відповідного договору з ТОВ «Лінеура Україна», у зв`язку з чим правове регулювання спірних правовідносин є відмінним.
Також вказує, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення помилково послався на ТОВ «Займер», яке не є учасником спірних правовідносин.
Наголошує на тому, що умовами кредитного договору відповідачу було надано право відмовитися від договору протягом 14 календарних днів за умови письмового повідомлення кредитодавця та повернення отриманих коштів і процентів у визначений договором строк. Однак відповідач цим правом не скористався, а тому договір продовжив діяти на погоджених сторонами умовах.
Крім того, просить звернути увагу на правові висновки Харківського апеляційного суду за участю ТОВ «Українські фінансові операції»: постанова від 08.04.2026 у справі № 619/2863/25, постанова від 01.05.2026 у справі №642/7544/24.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Крім того, 15 червня 2026 року від представника позивача надійшла заява, в якій він обґрунтовував упередженість головуючого судді суду першої інстанції у цій справі. На думку представника, у заочних рішеннях від 26 лютого 2026 року у справі №635/10088/25 та від 19 січня 2026 року у справі № 635/8592/25 суд погодився з наданою позивачем доказовою базою, зокрема щодо підтвердження факту перерахування (зарахування) кредитних коштів на рахунок позичальника, тоді як у цій справі №635/11059/25 дійшов протилежного висновку. Разом з цим вказує, що представник позивача зазначив, що позивач є фінансовою, а не банківською установою, однак суд першої інстанції, на його думку, помилково застосував до спірних правовідносин правове регулювання, яке стосується діяльності банківських установ. На переконання представника позивача, наведені обставини в їх сукупності свідчать про упередженість суду першої інстанції стосовно позивача та ухвалення незаконного рішення про відмову у задоволенні позову.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проходження відповідачем процедури ідентифікації та верифікації під час укладення електронного договору. Позивач не надав доказів застосування передбачених договором способів ідентифікації (BankID НБУ, фотофіксації, КЕП, журналів авторизації, підтвердження використання фінансового номера телефону тощо). Сам по собі електронний підпис одноразовим ідентифікатором та зазначення персональних даних у договорі не підтверджують, що правочин був вчинений саме відповідачем.

Крім того, суд зазначив, що позивач не довів належними доказами факт видачі кредитних коштів саме відповідачу. Надана інформаційна довідка платіжного провайдера не є первинним бухгалтерським документом та не дає можливості встановити, що кошти були перераховані саме первісним кредитором і отримані відповідачем. Інформація, надана АТ «Універсал Банк», підтверджує лише надходження коштів на банківську картку, однак не містить відомостей про відправника та призначення платежу, у зв`язку з чим не підтверджує видачу кредиту саме за спірним договором.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту укладення кредитного договору відповідачем та факту надання йому кредитних коштів, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростовані.
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначено наступне.
Позивач надав до суду Договір №3899001 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, укладений 14 серпня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 10000,00 грн строком на 360 днів, а саме з 14 серпня 2023 року по 08 серпня 2024 року, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 20 днів. 
Як слідує з пункту 1.1 Договору, укладення цього Договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток «сredit7». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до вебсайту/ІТС товариства.
Договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «С153».
Положеннями пункту 1.2 Договору встановлено, що тип кредиту – кредит, сума кредиту становить 10000,00 грн.
Згідно з п.3.1 Договору, проценти, що нараховуються за цим Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.
Пунктом 1.4.1 Договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 2 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 Договору. 
Відповідно до п.4.1 Договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, крім випадку, визначеного в п.4.3 Договору. 
Відповідно до умов Договору, на пільговий строк – 20 днів із позичальником погоджено умови пільгового кредитування зі зниженою процентною ставкою у розмірі 2 % в день, однак у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору до нього застосовано стандартну процентну ставку у розмірі 2 % в день.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки), зазначеними позичальником під час укладення Договору – НОМЕР_1 .
Умови кредитування, серед іншого, відображені й у Паспорті споживчого кредиту.
Як слідує зі змісту довідки платіжного провайдера ТОВ «Пейтек Україна» вих.№20240726-3159 від 26 липня 2024 року, відповідно до зазначеного кредитного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «Лінеура Україна»: 14 серпня 2023 року о 21 годині 28 хвилин 10 секунд на суму 10000,00 грн, номер транзакції в системі ТОВ «Пейтек Україна» – 1cd963a0-8c97-48e1-bd1e-8e0096c869fa, номер транзакції в системі ТОВ «Лінеура Україна» – 38990011692037687, Session ID – 020937157268, сайт торгівця – https://credit7.ua, код авторизації – 302609, банк-еквайр – АТ «ПУМБ», призначення платежу: зарахування на картку, маска картки – НОМЕР_2 .
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача за Договором №3899001 від 14 серпня 2023 року становить 19800,00 грн, з яких: 10000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 9800,00 грн – заборгованість за процентами.
26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено Договір факторингу №26/07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором №3899001 від 14 серпня 2023 року.
Відповідно до умов Договору факторингу до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги заборгованості за кредитним договором №3899001 від 14 серпня 2023 року у загальному розмірі 19800,00 грн, з яких: 10000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 9800,00 грн – заборгованість за процентами
Крім того, як слідує з розрахунку заборгованості, ТОВ «Українські фінансові операції» у межах строку дії кредитного договору за період з 27 липня 2024 року по 08 серпня 2024 року донараховано проценти за користування кредитом у сумі 2400,00 грн.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, у ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону).
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Згідно із ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 Закону).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що укладення договорів в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч.13 ст.11 Закону).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, на підтвердження позовних вимог позивач подав до суду Договір про споживчий кредит №3899001 від 14 серпня 2023 року, Паспорт споживчого кредиту та Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с.19-37). Проте зі змісту наданих позивачем документів неможливо достовірно встановити, що вони були підписані сторонами, які зазначені у кредитному договорі. Відповідно, відсутні підстави вважати, що між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 виникли зобов`язання за кредитним договором.
Відповідно до пункту 1.13 Договору споживчого кредиту №3899001 від 14 серпня 2023 року, перед укладенням цього Договору товариством була здійснена електронна ідентифікація клієнта для входу в особистий кабінет, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та з метою надання фінансових послуг клієнту товариством залежно від технічних особливостей, результатів належної перевірки, умов фінансової послуги було використано один (або декілька) із зазначених способів ідентифікації та верифікації клієнта з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення фінансового моніторингу:
- отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних;
- отримання копії ідентифікаційного документа та довідки про присвоєння РНОКПП (якщо немає необхідної інформації в ідентифікаційному документі), засвідченої КЕП власника ідентифікаційного документа;
- отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якої здійснюється, одноразового ідентифікатора (otp-пароля), надісланого установою на такий фінансовий номер телефону, та фотофіксації особи із використанням методу розпізнавання реальності особи та особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником товариства та кваліфікованої електронної позначки часу на отриманий електронний документ, що містить фото;
- використання інструменту покладання шляхом отримання інформації від третьої особи – суб`єкта первинного фінансового моніторингу про ідентифікацію, верифікацію клієнтів.
Однак матеріали справи не містять довідок про верифікацію або ідентифікацію відповідача, що унеможливлює встановлення факту належного проходження відповідачем процедури ідентифікації та підтвердження його особи під час укладення зазначеного кредитного договору.
Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, який саме із передбачених договором способів ідентифікації було застосовано до відповідача, а також доказів успішного проходження такої процедури саме ОСОБА_1 . Зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості з системи BankID НБУ, документи щодо фотофіксації особи, відомості про використання фінансового номера телефону, дані бюро кредитних історій, електронні журнали авторизації, підтвердження накладення КЕП чи інші електронні докази, які б беззаперечно підтверджували факт вчинення дій саме відповідачем.
У пункті 10 розділу «Реквізити та підписи сторін» наданого позивачем кредитного договору №3899001 від 14 серпня 2023 року міститься напис, що він був підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором С153 14.08.2023 о 21:26:37. Проте самі по собі ці відомості, за відсутності належних доказів проходження відповідачем процедури ідентифікації та верифікації, не дають можливості достовірно встановити, ким саме було накладено електронний підпис. За таких обставин неможливо дійти беззаперечного висновку про те, що зазначений договір був підписаний саме відповідачем.
Також, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на Паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені умови кредитування та містяться відомості про підпис споживача (електронний підпис одноразовим ідентифікатором).
Водночас у наданому позивачем Паспорті споживчого кредиту міститься напис: «14 серпня 2023 року, ОСОБА_1 , підписано електронним підписом 14.08.2023 о 21:25:08 ОСОБА_1 ».
Разом з тим, Паспорт споживчого кредиту не містить самого одноразового пароля-ідентифікатора, яким було підписано електронний документ, а також будь-яких технічних даних чи електронних відомостей, що дозволяли б ідентифікувати особу підписанта, встановити спосіб накладення електронного підпису, підтвердити факт направлення одноразового ідентифікатора саме відповідачу та його використання останнім.
За таких обставин саме лише зазначення у документі відомостей про його підписання електронним підписом, без надання відповідних електронних доказів, журналів авторизації, відомостей про використаний одноразовий ідентифікатор або інших доказів проходження відповідачем процедури ідентифікації та верифікації, не може вважатися належним і достатнім доказом того, що Паспорт споживчого кредиту був підписаний саме відповідачем.
Пунктом 9.7.1 Договору №3899001 від 14 серпня 2023 року, який позивач надав суду, встановлено наступне: «Цей Договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного з боку товариства електронним підписом, в особистий кабінет клієнта для ознайомлення та підписання.
Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІТС товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис клієнта на Договорі та вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору».
Отже, договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Водночас, як вже було зазначено, за відсутності належних доказів проходження відповідачем процедури ідентифікації та верифікації суд позбавлений можливості дійти беззаперечного висновку про те, що Договір про споживчий кредит №3899001 від 14 серпня 2023 року був підписаний саме ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні правові підстави вважати доведеним факт укладення кредитного договору саме відповідачем.
Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Без отримання листа на адресу електронної пошти чи SMS-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету, або без обміну електронними документами (офертою та акцептом) договір між позичальником та кредитором у електронній формі укласти неможливо. У цьому полягає особливість укладення договору в електронній формі.
Відповідно до принципу змагальності, саме позивач має довести, що зазначені події (обставини) дійсно мали місце у відповідній послідовності та порядку, як це зазначено ним у позовній заяві. Лише після доведення факту укладення договору у відповідача виникає обов`язок спростування цих обставин.
Так, відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Однак позивач, всупереч покладеному на нього процесуальному обов`язку доказування, не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують, що кредитний договір було підписано позичальником одноразовим ідентифікатором як його підписом, у порядку та формі, передбачених Законом України.
У справі відсутні належні та допустимі докази щодо порядку накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідачем. Без цього сама по собі наявність у розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» Договору №3899001 від 14 серпня 2023 року напису з боку відповідача: «Підписано електронним підписом С153 14.08.2023 о 21:26:37 ОСОБА_1 » – не є належним і достатнім доказом того, що Договір був укладений відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланого йому на мобільний телефон.
Ключове значення у цій справі має доведення факту автентичності дій сторони, тобто того, що саме ця особа здійснила вхід у систему, отримала код підтвердження, ввела його та прийняла умови договору.
Отже, матеріали справи не містять доказів проходження відповідачем процедури ідентифікації та верифікації, що унеможливлює встановлення факту належного підтвердження його особи під час укладення кредитного договору. За таких обставин сама лише наявність у Договорі №3899001 від 14 серпня 2023 року відмітки про його підписання ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором С153 14.08.2023 о 21:26:37 не є належним і достатнім доказом того, що кредитний договір в електронній формі був укладений саме відповідачем.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 та від 08 квітня 2026 року у справі №705/1938/25 колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки правові висновки, викладені у зазначених постановах, зроблені за інших установлених судами фактичних обставин, коли факт проходження позичальником процедури ідентифікації (авторизації) та підписання договору електронним підписом був підтверджений належними і допустимими доказами.
Натомість у цій справі суд першої інстанції встановив відсутність належних та допустимих доказів проходження відповідачем процедури ідентифікації та верифікації, а також доказів отримання і використання ним одноразового ідентифікатора для підписання кредитного договору. За таких обставин наведені апелянтом постанови Верховного Суду не спростовують висновків суду першої інстанції.
Посилання апелянта на постанови судів апеляційної інстанції не є визначальними для вирішення спору, оскільки відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тоді як рішення судів апеляційної інстанції мають лише допоміжний (інформаційний) характер і не є обов`язковими для застосування.
Колегія суддів також констатує, що саме по собі зазначення у наданих позивачем документах персональних даних відповідача або номера банківської картки, за недоведеності дотримання визначеного у законі порядку укладення договору у електронній формі – не є належними і достатніми доказами цих обставин.
Таким чином, саме зазначення персональних даних відповідача у письмових доказах, які містяться в матеріалах справи, наявність яких у третіх осіб не виключається, є недостатнім для ідентифікації особи відповідача для підтвердження укладення договору відповідно до зазначених умов кредитного договору.
Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на дію презумпції правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, є безпідставними, оскільки кредитний договір не визнано недійсним або неукладеним у встановленому законом порядку. Вказана презумпція застосовується лише за умови доведення належними та допустимими доказами самого факту укладення кредитного договору між сторонами відповідно до заявлених умов і в порядку, передбаченому законом. Проте у даному випадку цього не відбулося.
Презумпція правомірності правочину застосовується лише за умови встановлення факту його вчинення, тоді як у даному випадку позивач не надав належних і допустимих доказів підписання відповідачем кредитного договору в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підтвердження волевиявлення відповідача на укладення такого договору.
Саме по собі посилання на відсутність судового рішення про недійсність або неукладеність договору та твердження про добровільне прийняття відповідачем зобов`язань не може підміняти обов`язок доказування факту укладення кредитного договору, покладений на позивача відповідно до вимог процесуального законодавства. Такий підхід колегія суддів застосовує з урахуванням сталої касаційної практики щодо неприпустимості використання концепції негативного доказу у змагальному судочинстві.
Таким чином, у справі, що розглядається, позивачем не доведено, що одноразовий ідентифікатор було направлено відповідачу, а отже, не підтверджується факт його отримання останнім. Відповідно, відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач здійснив підписання кредитного договору з використанням такого одноразового ідентифікатора. У матеріалах справи відсутні документи, які б з достатньою вірогідністю свідчили про використання саме відповідачем електронного підпису для підтвердження волевиявлення щодо укладення кредитного договору.
Матеріали справи також не містять належних та достатніх доказів видачі та отримання кредитних коштів відповідачем.
На підтвердження надання 14.08.2023 відповідачу кредитних коштів у розмірі 10000,00 грн позивачем надано суду Інформаційну довідку вих.№20240726-3159 від 26 липня 2024 року, складену ТОВ «Пейтек Україна» (а.с.40).
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.
Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.
Проте ні з наданої позивачем довідки, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідача. 
Зокрема, зазначена довідка не містить усієї необхідної інформації про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати його як позичальника, а також усіх необхідних реквізитів, зокрема, відсутні номери рахунків кредитора та позичальника, які б свідчили про те, що кредитні кошти були надані первинним кредитором (ТОВ «Лінеура Україна») та отримані позичальником ( ОСОБА_1 ).
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо помилкового посилання суду першої інстанції на ТОВ «Займер», яке не є учасником спірних правовідносин, адже зазначена описка вже була виправлена ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2026 року за заявою представника позивача (а.с.178-179).
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачем кредиту в розмірі 10000,00 грн за кредитним договором №3899001 від 14 серпня 2023 року.
Довідка про перерахування коштів не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку; довідка не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.
Те саме стосується і розрахунків заборгованості за кредитним договором №3899001 від 14 серпня 2023 року, поданих позивачем (а.с.38-39, 67), оскільки вони сформовані самим первісним кредитором та позивачем, є похідними, узагальненими документами, складеними на підставі первинних даних, а не первинними документами бухгалтерського обліку у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відтак такі розрахунки не можуть вважатися належними та достовірними доказами на підтвердження факту існування та розміру заборгованості.
На виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2026 року 06 квітня 2026 року до суду від АТ «Універсал Банк» надійшла запитувана інформація, відповідно до якої, банком повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) емітовано банківську картку № НОМЕР_4 , за період з 14 серпня 2023 року включно та протягом наступних п`яти календарних днів на вказану банківську картку дійсно надійшли грошові кошти у сумі 10000,00 грн (а.с.136-138).
Проте цього недостатньо для доведення факту перерахування первинним кредитором кредитних коштів відповідачу, оскільки у вказаній довідці міститься застереження про те, що у банку наявна лише часткова інформація щодо операції, зокрема немає відомостей щодо призначення платежу та відправника. Разом з цим банком не було надано виписку з рахунку ОСОБА_1 .
У зв`язку з цим банк не зміг підтвердити або спростувати факт того, що платіж був здійснений первинним кредитором – ТОВ «Лінеура Україна», що в сукупності з іншими вищезазначеними доказами не надає суду достатніх підстав вважати доведеною підставу позову – виконання кредитором обов`язку щодо надання кредитних коштів позичальнику.
За недоведеності підстав позову у відповідача не виникає процесуального обов`язку їх спростування, що випливає зі змісту принципу змагальності, закріпленого у статті 12 ЦПК України. Принцип «негативного доказу» може застосовуватися лише у разі належного та повного доведення позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.
Відтак, за недоведеності позивачем обставин, необхідних для виникнення у відповідача юридичного обов`язку повернення грошових коштів, покладення на відповідача процесуального обов`язку спростовувати недоведені підстави позову суперечить принципу змагальності, передбаченому статтею 12 ЦПК України.
За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачем кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.
Відтак апеляційний суд вважає недоведеною позивачем наявність у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі, зазначеному у розрахунку заборгованості.
Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 не підтверджують факту отримання відповідачем кредитних коштів.
При цьому апелянт посилається на те, що позивач є фінансовою, а не банківською установою, однак суд першої інстанції, на його думку, помилково застосував до спірних правовідносин правове регулювання, яке стосується діяльності банківських установ, зокрема щодо необхідності надання первинних бухгалтерських документів банку. Проте колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до пунктів 3, 21, 28, 29, 30, 31, 36, 37, 40, 52, 54, 68, 81, 82, 85, 86, 90, 94 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено основні терміни, що застосовуються у сфері платіжних операцій, зокрема: платіжна операція, ініціатор, платник, отримувач, користувач платіжних послуг, платіжна інструкція, унікальний ідентифікатор, надавач платіжних послуг, а також фінансова установа, що має право на надання платіжних послуг.
Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що до фінансових платіжних послуг належать, зокрема, послуги з виконання платіжних операцій із рахунку/на рахунок користувача, включаючи кредитові та дебетові перекази, а також інші платіжні операції, що здійснюються із застосуванням платіжних інструментів, а також послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про платіжні послуги», до надавачів платіжних послуг належать банки, платіжні установи, установи електронних грошей, фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг, оператори поштового зв`язку, Національний банк України, а також інші суб`єкти, визначені цією нормою. При цьому фінансові установи набувають права на надання фінансових платіжних послуг за умови отримання відповідної ліцензії та включення до Реєстру.
Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія є фінансовою установою, яка на підставі ліцензії має право надавати, зокрема, послуги з надання коштів у кредит, а також інші фінансові послуги у визначених законом межах.
Положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №163 (далі – Інструкція НБУ №163), визначено, що платіжна інструкція є розпорядженням ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Вона оформлюється в електронній або паперовій формі та повинна містити обов`язкові реквізити, що забезпечують ідентифікацію платника, отримувача, суми та призначення платежу, а також підтверджують належне оформлення та виконання платіжної операції надавачем платіжних послуг.
Аналіз наведених норм права свідчить, що правове регулювання здійснення безготівкових розрахунків та платіжних операцій є універсальним і поширюється на всіх надавачів платіжних послуг незалежно від їх організаційно-правової форми, включаючи як банківські установи, так і небанківські фінансові установи, зокрема фінансові компанії.
Згідно з даними з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Лінеура Україна» (код ЄДРПОУ 42753492) включене до реєстру, основний вид економічної діяльності (станом на 18.01.2019) – 64.92 інші види кредитування. Крім того, згідно з витягом з Державного реєстру фінансових установ, ТОВ «Лінеура Україна» внесене до цього Реєстру, дата внесення запису про переоформлення ліцензії – 21.03.2024, перелік фінансових послуг, які може надавати небанківська фінансова установа: надання коштів та банківських металів у кредит (а.с.103-104).
Таким чином, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги, характерні виключно для банківських установ, є необґрунтованими, оскільки вимоги законодавства щодо підтвердження платіжних операцій, оформлення платіжних інструкцій та належного документального підтвердження переказу коштів однаковою мірою поширюються на всіх надавачів платіжних послуг.
Позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт здійснення та отримання відповідачем кредитних коштів у встановленому законом порядку, суду не надано.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції щодо необхідності належного підтвердження факту здійснення переказу коштів відповідають вимогам Закону України «Про платіжні послуги», Інструкції НБУ №163 та Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» і є обґрунтованими.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.
З урахуванням викладеного судом правильно зроблено висновок, що позивачем, всупереч покладеного на нього процесуального обов`язку доказування, передбаченого ст.81 ЦПК України, не доведено факту укладення кредитного договору, а також фактів перерахування та отримання кредитних грошей відповідачем, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення з цих підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Проте внаслідок недоведення позивачем факту укладення кредитного договору, а також фактів перерахування та отримання кредитних грошей відповідачем, слід визнати, що Договір факторингу №26/07/2024 від 26 липня 2024 року є безпредметним, а тому позивач не довів наявність у нього права вимоги.
Доводи представника позивача щодо упередженості головуючого судді суду першої інстанції також є необґрунтованими.
Сам по собі факт ухвалення суддею в інших справах за участю цього ж позивача рішень, у яких було надано іншу оцінку доказам чи зроблено інші правові висновки, не свідчить про його упередженість, оскільки кожна справа розглядається з урахуванням її конкретних фактичних обставин, предмета доказування та наданих сторонами доказів (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 376 ЦПК України, безумовною підставою для скасування судового рішення є розгляд справи суддею, якому було заявлено відвід, якщо суд апеляційної інстанції визнає підстави такого відводу обґрунтованими. Однак у цій справі відсутні об`єктивні обставини, які відповідно до статті 36 ЦПК України могли б викликати обґрунтовані сумніви щодо неупередженості чи об`єктивності головуючого судді суду першої інстанції. 
Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині колегія суддів також не вбачає.
Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» – адвоката Лисенка Дмитра Вячеславовича залишити без задоволення.
Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 травня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 липня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина

Судді -         О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований.