ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/26992/23
провадження № 61-14691св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Обслуговуючий кооператив «Наш Дім», 
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_2 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Кирилюк Г. М., та касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року, постановлену у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Кирилюк Г. М., 

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Наш Дім» (далі - ОК «Наш Дім») про визнання майнових прав.

Позовну заяву  ОСОБА_1 мотивувала тим, що 10 березня 2020 року між нею та відповідачем укладений договір про пайову участь у будівництві № М/3/42, а саме - будівництво квартири АДРЕСА_1 .
Позивач зазначала, що вона виконала взяті на себе зобов`язання та сплатила суму передбачену договором. Натомість відповідач уважав договір розірваним, вимагав здійснити доплату у зв`язку із тим, що загальна площа об`єкту нерухомості збільшилась.

ОСОБА_1 просила суд:
- визнати за нею майнові права на квартиру АДРЕСА_1 за договором про пайову участь у будівництві від 10 березня 2020 року № М/3/42 та внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- внести заборону ОК «Наш Дім» відключати комунікації з електропостачання та водопостачання, підведені до квартири АДРЕСА_2 , належної їй.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року, ухваленим у складі судді Юзькової О. Л., позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 за договором про пайову участь у будівництві від 10 березня 2020 року № М/3/42, укладеним між ОК «Наш Дім» та ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка у повному обсязі проінвестувала будівництво зазначеної квартири, права покупця перейшли до позивача, в зв`язку з чим, відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», позивачка має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об`єкт та результати інвестицій є власністю інвестора.
Матеріали справи не свідчать про те, що будинок введений в експлуатацію, отже, до введення будинку в експлуатацію позивачу як інвестору належать майнові права на проінвестований об`єкт - квартиру АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року задоволено апеляційну скаргу особи, яка не приймала участь у розгляді справи - ОСОБА_2 , рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов залишено без задоволення.

Компенсовано ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 816,80 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без задоволення, суд апеляційної інстанції виходив з того, суд першої інстанції вирішив спір про право особи у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції була ОСОБА_2 , яка до участі у справі не залучена.

Суд апеляційної інстанції встановив підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів), що є самостійною підставою для відмови в позові. Тому суд апеляційної інстанції інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 по суті спору не аналізував.

22 липня 2025 року представник особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 - адвокат Габуєв Г. Ю. подав до Київського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення, у якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 31 500,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Габуєва Г. Ю. про ухвалення додаткового рішення.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд апеляційної інстанції установивши, що при поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 не подала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу та доказів на підтвердження понесення таких витрат.

Крім того, вперше із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу та їх розрахунком ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного суду лише у заяві про ухвалення додаткового судового рішення, яку подав її представник адвокат Габуєв Г. Ю. 22 липня 2025 року, тобто після прийняття постанови судом апеляційної інстанції, та додав до неї докази на підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, які вже існували на момент розгляду справи апеляційним судом, проте не навів обґрунтування неможливості подання цих доказів під час апеляційного розгляду - у заяві від 26 червня 2025 року або до ухвалення рішення у справі.

Короткий зміст касаційних скарг

Улистопаді 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року, в якій просила скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, задовольнити заяву про ухвалення додаткового судового рішення.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року, в якій просила суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 

02 грудня 2025 року ухвалою Верховного Суду, у складі колегії суддів Тітова М. Ю., (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

27 січня 2026 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

19 лютого 2026 року ухвалою Верховного Суду ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги.

19 березня 2026 року ухвалою Верховного Суду поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 у справі, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

02 червня 2026 року на підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду, сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанцій застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-98цс13, від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 638/12414/17.

Заявник указує, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 , яка не повідомила суд апеляційної інстанції, що їй понад рік відомо про рішення суду першої інстанції. 

Уважає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 має бути відповідачем у справі. 

Суд апеляційної інстанції мав урахувати, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року у справі № 761/28668/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОК «Наш Дім», її позов задоволено частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 серпня 2023 року щодо спірної квартири за ОСОБА_2 . 
Рішення набрало законної сили, припинено право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку тому, що:
- про існування рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 була обізнана у червні 2024 року;
- докази, надані ОСОБА_2 на підтвердження того, що вона набула право власності на спірну квартиру законним шляхом (договір про пайову участь, результати камеральної перевірки державного реєстратора Міністерством юстиції України тощо), суд апеляційної інстанції не оцінив та не зазначив про це у судовому рішенні;
- у заявника відсутня інформації про місце знаходження ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам, викладеним нею у відзиві на апеляційну скаргу. 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18 ((провадження № 61-12221св20) про те, що неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат.

Крім того, положення частини другої статті 174 ЦПК України не дає підстав для висновку про необхідність зазначення в апеляційній скарзі орієнтованого розрахунку витрат на правничу допомогу, а до участі в суді першої інстанції заявник не була залучена.

Заявник стверджує, що конкретний обсяг наданої допомоги та сума понесених витрат на її оплату були визначені лише за наслідками розгляду справи і вказані в акті виконаних робіт та у рахунку-фактурі, складання яких було можливе лише після закінчення розгляду справи. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

26 грудня 2025 року ухвалою Верховного Суду відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року повернуто без розгляду ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Буд» (далі - ТОВ «Капітал Буд») (сторона-1) та ОСОБА_1 (сторона-2) укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому у строки, встановлені у пункті 1.4.1 цього попереднього договору, укласти договір купівлі-продажу, відповідно до якого сторона-1 зобов`язується передати у власність (продати) окрему квартиру, яка знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_3 , а сторона-2 зобов`язується прийняти у власність (купити) об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору (пункт 1.1 договору).
Характеристики об`єкта: поверх 4, номер квартири АДРЕСА_4 , кількість кімнат 1, загальна площа (квадратних метрів) 24, 87 кв. м (пункт 1.4.1 договору).

Договір нотаріально посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Шабінською А. В. та зареєстрований у реєстрі за № 444.

10 квітня 2017 року між ТОВ «Капітал Буд» (сторона-1) та ОСОБА_1 (сторона 2) укладений договір про забезпечення виконання зобов`язання № М/4/32, відповідно до умов якого сторона-2 сплачує стороні-1 суму грошових коштів, розмір, порядок та умови сплати якої встановлюються розділом 2 цього договору. Вказана сума коштів, після її належної сплати стороною-2 за цим договором, зараховується стороною-1 до платежів за основним договором (пункті 1.1 договору).

Довідкою від 23 травня 2018 року ТОВ «Капітал Буд» підтвердило, що 97 % фінансування згідно з договором про забезпечення виконання зобов`язань від 10 квітня 2017 року № М/4/32 ОСОБА_1 сплатила, передавши продавцю грошові кошти у розмірі 253 301,00 грн, що відповідає умовам договору та складає 97 % вартості на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , а продавець прийняв їх, та після завершення будівництва гарантує передачу: квартири № (будівельний) 32, поверх 4, кількість кімнат 1, загальна площа 24,87 кв. м, що є проєктною.

27 лютого 2018 року між ТОВ «Капітал Буд» (сторона 1) та ОК «Наш дім» (сторона 2) укладений договір № 27-02/18 про часткову участь у будівництві.
Згідно з пунктом 2.1. зазначеного договору його предметом є: сторона 1 передає стороні 2 право на участь у будівництві щодо проєктування та будівництва об`єкта будівництва, а сторона 2 приймає та зобов`язується належним чином виконувати відповідні зобов`язання на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 6.1. договору сторони визначили, що результатом виконання цього договору є завершений будівництвом та прийнятий в експлуатацію об`єкт.

Сторони розподіляють між собою майнові права і об`єкти наступним чином: сторона 1 отримає у власність майнові права на частину загальної площі об`єкту, в тому числі, частини об`єкту, у розмірі 73 %, але не більше 5 500 кв. м; сторона 2 отримає у власність майнові права на частину загальної площі об`єкту, в тому числі частини об`єкту, у розмірі 27 % (пункт 6.2 договору).

10 березня 2020 року між ОК «Наш дім» (кооператив) та асоційованим членом кооперативу ОСОБА_1 (пайовик) укладений договір про пайову участь у будівництві № М/3/42, за умовами якого асоційований член зобов`язується здійснити вступний та пайовий внесок до кооперативу, а кооператив зобов`язується забезпечити набуття асоційованим членом права власності на об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених цим договором. Придбання об`єкта нерухомості здійснюється асоційованим членом у такому порядку: оплата повної вартості об`єкта нерухомості в строк, визначений умовами договору, з одночасним закріпленням квартири за асоційованим членом; набуття асоційованим членом прав на подальше оформлення прав власності на об`єкт нерухомості.
Сторонами визначено, що грошові кошти у розмірі 253 300,95 грн, які раніше були сплачені згідно з договором про забезпечення виконання зобов`язань від 10 квітня 2017 року № М/4/32 зараховується, як оплата вартості 24,12 кв. м на підставі угоди від 10 березня 2020 року про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань від 10 квітня 2017 року № М/4/32.

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Б-Т-І», площа об`єкта нерухомості збільшилась на 2,18 кв. м, і становить 26,3 кв. м.

Листом від 24 жовтня 2022 року (вих. № 24/10-1) ОК «Наш Дім» повідомив ОСОБА_1 про збільшення загальної площі об`єкта нерухомості на 2,18 кв. м та зазначив про необхідність здійснення нею доплати за поточною ціною, у розмірі 87 200,00 грн. Однак, у визначений пунктом 4.8.1 договору строк ОСОБА_1 не здійснила оплату вартості додаткових квадратних метрів.

17 листопада 2022 року, листом вих. № 17/11-1 ОК «Наш Дім» повідомив ОСОБА_1 про розірвання договору у зв`язку з порушенням нею пункту 4.8.1 договору, що передбачено пунктом 5.4.5. договору. У цьому ж листі зазначено про необхідність надання банківських реквізитів для повернення внесених коштів відповідно до умов договору, що ОСОБА_1 не зробила.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до голови ОК «Наш Дім» зі зверненнями, зокрема про надання завірених копій документів щодо об`єкта нерухомості.

Із протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 30 вересня 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до начальника Шевченківського Управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві про викрадення речей з квартири АДРЕСА_1 .

Із долучених до матеріалів апеляційної скарги документів встановлено, що 18 грудня 2022 року між ОК «Наш Дім» (кооператив) та ОСОБА_2 (асоційований член кооперативу) укладений договір про пайову участь у будівництві № М/3/42, за умовами якого асоційований член зобов`язується здійснити вступний та пайовий внесок до кооперативу, а кооператив зобов`язується забезпечити набуття асоційованим членом права власності на об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Свідоцтвом від 19 липня 2023 року № М/3/42 про сплату персоніфікованого паю, виданим ОСОБА_2 , голова ОК «Наш Дім» ОСОБА_3 підтвердив, що згідно з договором від 18 грудня 2022 року № М/3/42 про пайову участь в ОК «Наш Дім» і розподілі персоніфікованого пайового сертифікату станом на 19 липня 2023 року сплачено 361 322,97 пайового внеску.

04 серпня 2023 року право власності на об`єкт речових прав, що закінчений будівництвом - квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 . Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68745327 від 04 серпня 2023 року 14:26:32, приватний нотаріус Чорногуз О. В., КМНО. Документи, подані для державної реєстрації: документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, виписка з реєстру паїв кооперативу, серія та номер: 62.4, видана 20 липня 2023 року, видавник: ОК «Наш Дім», акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 20 липня 2023 року, видавник - ОК «Наш Дім», ОСОБА_2 ; інший тип договору, договір про пайову участь у будівництві, серія та номер: М/5/І, виданий 20 травня 2022 року, видавник - ОК «Наш Дім», ОСОБА_2 ; документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, свідоцтво про сплату персоніфікованого коду, серія та номер: М/3/42, видане 19 липня 2023 року, видавник - ОК «Наш Дім»; технічний паспорт, серія та номер: ТЮ 1:8975-5886-2718-6775, виданий 19 липня 2023 року, видавник - ЄДЕССБ, документ отримано з ЄДЕССБ, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 червня 2024 року № 383027717.

Представництво інтересів особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 , у суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Габуєв Г. Ю. на підставі ордера серії АР № 1247578, виданого 20 червня 2025 року.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 просила стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати щодо сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.

При поданні апеляційної скарги попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат на правову допомогу, а також доказів на їх підтвердження, ОСОБА_2 не подала.

В окремо поданій заяві від 26 червня 2025 року та у письмовій промові в судових дебатах представник ОСОБА_2 - адвокат Габуєв Г. Ю. заявив про стягнення з позивача судових витрат, понесених на оплату отриманої правничої допомоги, розмір і докази понесення яких будуть зроблені в установлений ЦПК України строк на підставі заяви про стягнення витрат.

Протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанови) Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року представник особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 - адвокат Габуєв Г. Ю. подав до Київського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 31 500,00 грн, із долученням копій: договору від 01 березня 2025 року б/н про надання правової (правничої) допомоги, укладеного між Адвокатським об'єднанням«Право Студія» в особі голови АО адвоката Габуєва Г. Ю. (виконавець) та   ОСОБА_2  (замовник); додатку № 1 від 01 березня 2025 року до договору від 01 березня 2025 року б/н про надання правової (правничої) допомоги; акта виконаних робіт від 18 липня 2025 року до договору; рахунку-фактури від 18 липня 2025 року № 18/07/25 до договору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону постанова та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують. 

Щодо суті спору

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Верховний Суд наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.

За змістом частин другої, третьої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, копії, засвідчені в установленому порядку.
Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності, визначений статтею 328 ЦК України на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Незалучена до участі в справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним і безумовним, а не ймовірним (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2024 року у справі № 914/2259/17 та від 13 травня 2024 року у справі № 913/567/19).

Установивши, що на час розгляду справи у суді першої інстанції у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт речових прав, що закінчений будівництвом - квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (том 1, а. с.181), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції розглянув і вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції була ОСОБА_2 , яка до участі у справі не залучалась.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції, встановивши процесуальні порушення судом першої інстанції (неналежний склад відповідачів), що є самостійною підставою для відмови у позові, інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 по суті спору не аналізував.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не надав оцінку обґрунтованості поважності причин пропуску строку на оскарження особою, яка не брала участь у справі, ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції, права якої були порушені цим рішенням, оскільки ці доводи спростовуються змістом ухвали Київського апеляційного суду від 23 травня 2025 року.

Поновляючи особі, яка не брала участь у справі, ОСОБА_2 , строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року, суд апеляційної інстанції врахував, що 20 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про ознайомлення із рішенням від 24 квітня 2024 року, до якої долучила довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 серпня 2023 року, відповідно до якої за нею зареєстровано право власності на спірну квартиру, як закінчений будівництвом об`єкт. Отримавши 26 лютого 2025 року копію судового рішення та ознайомившись в цей день з матеріалами справи № 761/26992/23, заявник на протязі тридцяти днів з дня ознайомлення з текстом судового рішення, тобто 28 березня 2025 року, подала апеляційну скаргу, чим виконала вимоги статті 354 ЦПК України.

23 травня 2025 року Київський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження, проаналізувавши причини пропуску строку на апеляційне оскарження, визнавши їх поважними та поновивши строк.
Отже, апеляційний суд мотивував свій висновок про наявність поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження, натомість ОСОБА_1 не довела протилежного.
Висновки у справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 , і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін.

Щодо оскарження ухвали суду апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 3 частини першою статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 643/3720/15-ц (провадження № 61-18762св19) Верховний Суд указав, що у матеріалах справи відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, особа не заявила до закінчення судових дебатів про відшкодування судових витрат та не подала заяви про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення, тому суд апеляційної інстанції помилково виснував про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням експертизи. 

26 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Габуєв Г. Ю. в окремо поданій письмовій заяві та промові в судових дебатах заявив про стягнення з позивача судових витрат, понесених на оплату отриманих послуг з правничої допомоги, вказавши, що розмір і докази понесення яких будуть зроблені в установлений ЦПК України строк, на підставі заяви про стягнення витрат.
Такі докази представник ОСОБА_2 подав протягом п`яти днів після ухвалення Київським апеляційним судом 17 липня 2025 року постанови.

Однак, як встановлено, ОСОБА_2 ні у апеляційній скарзі, ні у будь-якому іншому документі, долученому до апеляційної скарги не зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, які очікувала понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У постанові від 18 березня 2024 року у справі № 459/2350/23 (провадження № 61-1802св24) Верховний Суд навів правовий висновок щодо застосування статті 134 ЦПК України про необхідність подання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, зазначивши, що «аналіз положень статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Надання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може відмовити», а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. Таким чином, хоча відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу у зв`язку з неподанням заявником попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат є правом суду, а не обов`язком, суд має враховувати конкретні обставини справи та принцип диспозитивності цивільного судочинства. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення процесуального закону попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи».

Частиною другою статті 174 ЦПК України визначено, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_2 , будучи особою, яка не брала участі у справі, однак суд першої інстанції вирішив питання про її права, оскаржила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що апеляційна скарга чи будь-який інший документ, долучений до неї, не містять попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на правову допомогу, які очікувала понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 , зокрема, відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткової постанови про відшкодування витрат на правову допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду апеляційної інстанції, оскільки суд урахував конкретні обставини справи та принцип диспозитивності цивільного судочинства, скористався правом, наданим йому частиною другою статті 134 ЦПК України, при тому, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що апеляційна скарга не є заявою по суті справи відповідно до положень статті 174 ЦПК України, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зроблених у цій, конкретній справі. 

При цьому колегія суддів звертає увагу заявника на те, що стаття 174 ЦПК розміщена у Розділі ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України, що врегульовує питання розгляду справи в позовному провадженні судом першої інстанції, в тому числі і заяви про суті справи перераховані лише ті, що подаються під час розгляду справи в позовному провадженні судом першої інстанції. 

Водночас питання подання заяв по суті справи в апеляційному провадженні врегульовано іншою главою іншого розділу ЦПК України, а саме: Главою 1 «Апеляційне провадження» Розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України, і відповідно, заявами по суті справи в апеляційному провадженні є: апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу та заява про приєднання до апеляційної скарги. 

Оскільки ОСОБА_2 , будучи особою, яка не була залучена до участі у розгляді справи в суді першої інстанції, але наділена правом, визначеним частиною першою статті 352 ЦПК України, оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в даному випадку саме апеляційна скарга є першою заявою ОСОБА_2 по суті справи.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних постанови та ухвали, та зводяться до незгоди заявників із висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження апеляційним судом.

Таким чином, доводи  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ,що стали підставою для відкриття касаційних проваджень, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних постанови та ухвали суду апеляційної інстанції. 

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявниками у касаційних скаргах, які стали підставою для відкриття касаційних проваджень; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 рокута ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк