Справа №587/2911/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2033/26 	
Категорія - 53 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Замченко А.О. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Петен Я.Л.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Бондаря Валерія Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року в складі судді Вортоломей І.Г., ухваленого в м. Суми (повний текст рішення виготовлено 02 березня 2026 року)
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в :
13.06.2025 адвокат Бондар В.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , ТДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант» з позовом, який у подальшому уточнив, а від позовних вимог до страхової компанії відмовився. Свої вимоги мотивував тим, що 12.04.2025 о 13:45 у м. Суми, по вул. Харківській, 2, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Daewoo Lanos, реєстр. номер НОМЕР_1 , під час перестроювання, не надав дорогу транспортному засобу BMW Х5, реєстр. номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, чим порушив вимоги п. 10.3 Правил дорожнього руху, у результаті чого відбулось зіткнення транспортних засобів.
Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, зокрема, в автомобілі BMW X5, реєстр. номер НОМЕР_2 , власником якого є позивач, пошкоджено передній бампер і накладку крила переднього правого колеса. Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 29.04.2025 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від добровільного відшкодування шкоди в розмірі, визначеному за домовленістю між учасниками ДТП, ОСОБА_1 звернувся до судового експерта для визначення розміру спричиненої шкоди, а саме: вартості відновлювального ремонту автомобіля BMW X5, реєстр. номер НОМЕР_2 . Відповідно до висновку судового експерта від 17.05.2025 №17/2025 вартість відновлювального ремонту складає 13463 грн 67 коп., розмір матеріального збитку - 9797 грн 23 коп. Цивільно-правова відповідальність власника Daewoo Lanos, реєстр. номер НОМЕР_1 , застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» згідно з полісом №АТ4866303, але ОСОБА_2 всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив позивача про наявність такого полісу, копію відповідного полісу позивачу не надав, умови страхування (наявність франшизи) позивачу не відомі.
Крім того, позивачем з`ясовано наявність в умовах полісу страхування №АТ 4866303 франшизи в розмірі 2600 грн, тобто суми коштів, яка не покривається страховиком.
Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6266 грн 44 коп. на відшкодування завданої майнової шкоди, 20000 грн – моральної шкоди, 1211 грн 20 коп. – судового збору, 3244 грн 48 коп. – витрат на проведення експертизи, 12000 грн – правничої допомоги.
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 02.03.2026 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2600 грн витрат, пов`язаних зі сплатою франшизи, 2000 грн моральної шкоди, 1622 грн 24 коп. витрат за оплату висновку експерта, 218 грн 02 коп. судового збору, 1260 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Бондар В.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення та задовольнити позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 1194 ЦК України та ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв на дату видачі полісу відповідачу ОСОБА_2 , щодо складу витрат, які має відшкодовувати страховик у межах ліміту страхової суми.
Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, зі змісту якої випливає, що страховик відшкодовує не будь-які витрати на відновлення транспортного засобу в розмірі страхового ліміту відповідальності, а прямі дійсні збитки – реальну шкоду (вартість запасних частин з урахуванням зносу).
Звертає увагу суду, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідача суми шкоди, яка не входить до складу страхового відшкодування.
Крім того, зауважує, що судом порушено вимоги ч. 4 ст. 263 ЦК України щодо обґрунтування стягнення з відповідача половини витрат позивача на проведення оцінки спричиненої шкоди - отримання висновку судового експерта, що склало 3244 грн 48 коп. Вказує, що незрозуміло чому суд стягнув лише половину суми витрат на проведення експертизи, оскільки в рішенні про це не зазначено.
Зазначає, що в рішенні суду відсутні належні обґрунтування щодо зменшення витрат позивача на правову допомогу з 12000 грн до 7000 грн.
Вказує, що сума матеріальної шкоди в розмірі 6266 грн 44 коп. є різницею між сумою коштів, необхідною для проведення відновлювального ремонту, та прямою дійсною шкодою, ця сума не відшкодовуються страховиком, а має бути стягнута з відповідача ОСОБА_2 .
Проте, вказані норми права, з урахування висновків щодо застосування цих норм права Верховним Судом (постанова від 02.04.2025 у справі №369/15321/20), при прийнятті рішення до спірних відносин суд не застосував, безпідставно відмовив у задоволення позову у відповідній частині.
Вважає, що витрати на проведення експертизи, які не покриваються страховим відшкодуванням, має бути покладено на відповідача ОСОБА_2 у повному обсязі.
Крім того, вказує, що судом порушено вимоги ст. 23, 1167 ЦК України щодо зменшення розміру моральної шкоди, зокрема, з тих підстав, що позивач не був за кермом під час ДТП. У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що моральна шкода власнику транспортного засобу має відшкодовуватись у повному розмірі лише якщо він був учасником ДТП, суд не обґрунтував.
У частині визначення суми моральної шкоди позов обґрунтовано іншими підставами, які наведено в позовній заяві, і оцінки яким суд не надав. Яке відношення до розміру спричиненої позивачу, як власнику транспортного засобу, має факт звернення чи не звернення до суду з позовом про відшкодування спричиненої моральної шкоди, особою, яка керувала транспортним засобом під час ДТП, суд не зазначив, відповідні норми матеріального права застосував невірно.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 належить автомобіль BMW Х5, реєстр. номер НОМЕР_2 (а. с. 33).
12.04.2025 о 13:45 у м. Суми, по вул. Харківській, 2, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Daewoo Lanos, реєстр. номер НОМЕР_1 , під час перестроювання, не надав дорогу автомобілю BMW Х5, реєстр. номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, у результаті чого відбулось зіткнення. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 29.04.2025, залишеною без змін постановою Сумського апеляційного суду від 23.10.2025, у справі №591/3915/25 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 місяців (а. с. 132 – 134).
Відповідно до висновку експерта від 17.05.2025 №17/2025 ринкова вартість транспортного засобу BMW X 5, 2016 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , станом цін на час настання події, що відбувалася 12.04.2025, без урахування ПДВ складає 1047836 грн. Вартість відновлювального ремонту на усунення пошкоджень, завданих автомобілю, складає 13463 грн 67 коп. Розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, без урахування ПДВ на вартість робіт, матеріалів та з урахуванням ПДВ на вартість частини складових та з урахуванням коефіцієнта їх фізичного зносу складає 9797 грн 23 коп. (а. с. 9-48).
За проведення транспортно-товарознавчого дослідження ОСОБА_1 сплатив 3244 грн 50 коп. (а. с. 50).
Згідно зі страховим полісом АТ 004866303 автомобіль Daewoo Lanos, реєстр. номер НОМЕР_1 , застрахований у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант». Ліміт за шкоду життю та здоров`ю складає 320000 грн, ліміт за шкоду майну - 160000 грн, франшиза - 2600 грн (а. с. 82).
01.07.2025 між ОСОБА_1 і ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з метою врегулювання цивільного спору, що знаходиться в провадженні Сумського районного суду Сумської області, було укладено угоду про доплату страхового відшкодування в судовій справі №587/2911/25, де сторони досягли згоди про розмір страхового відшкодування, який становить 5697 грн 23 коп., у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу BMW X5, 2016 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, яка мала місце 12.04.2025 з вини водія ОСОБА_2 , оскільки цивільно-правова відповідальність винного водія була забезпечена в ТДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ №4866303 (а. с. 78).
Зазначеною угодою було передбачено, що після виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 5697 грн 23 коп., останній відмовляється від всіх майнових і немайнових вимог до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» по факту завдання такої шкоди внаслідок ДТП та не матиме будь-яких претензій до страхової компанії з приводу розміру, порядку та строків страхового відшкодування за страховим випадком. ОСОБА_1 зобов`язався не пізніше наступного дня, після отримання коштів, подати Сумському районному суду Сумської області заяву про відмову від позову.
14.07.2025 позивач подав Сумському районному суду Сумської області заяву про відмову від позовних вимог до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та уточнену позовну заяву, в якій збільшив свої позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 (а. с. 77 – 81).
Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 17.04.2026 закрито провадження в даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 9797 грн 23 коп. майнової шкоди (а. с. 175).
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають матеріалами справи та вимогам закону.
Згідно зі ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З огляду на положення статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає в її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним з їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців з вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден з них не має права на відшкодування.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).
Відповідно до ст. 5, ч. 1 ст. 14, п. 1 ч. 1, ч. 2, п. 1, 2 ч. 3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.
У разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах страхової суми відповідно до цього Закону.
Страхова (регламентна) виплата у разі пошкодження транспортного засобу розраховується як сума документально підтверджених витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, включаючи пошкодження, зроблені умисно для врятування потерпілих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у порядку, визначеному частинами другою і третьою цієї статті.
Витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу (страхова (регламентна) виплата), відшкодовуються страховиком (МТСБУ) у розмірі вартості відновлювального ремонту, що забезпечує приведення транспортного засобу у стан, який мав такий транспортний засіб до настання дорожньо-транспортної пригоди, та визначається відповідно до частини третьої цієї статті.
Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу включає:
1) вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, визначеного на підставі акта огляду транспортного засобу, складеного представником страховика (у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ), або висновку суб`єкта оціночної діяльності, оцінювача, судового експерта, складеного відповідно до частини четвертої статті 31 цього Закону, а також вартість матеріалів, необхідних для здійснення відповідного ремонту;
2) вартість робіт з ремонту (заміни) складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, передбаченого пунктом 1 цієї частини.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 у черговий раз наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-ІV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17).
З огляду на положення ч. 1 ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 1194 ЦК України відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №564/2640/18.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №564/2640/18).
Частково задовольняючи возовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що розмір франшизи становить 2600 грн, а тому саме цю суму необхідно стягнути. Відмовляючи стягнути 3666 грн 44 коп., районний суд виходив з того, що розмір завданої матеріальної шкоди не перевищує страхового ліміту, який становить 160000 грн, а тому непред`явлення вимоги до страховика є підставою для відмови в задоволенні цих вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.
Наданими суду доказами підтверджується, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , був пошкоджений автомобіль BMW X5, реєстр. номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .
Загальний розмір збитку, завданий власнику пошкодженого транспортного засобу, визначений експертом, становить 13463 грн 67 коп., розмір матеріального збитку, визначений з урахуванням зносу – 9797 грн 23 коп. (а. с. 9 – 48).
На підставі угоди від 01.07.2025 про доплату страхового відшкодування в судовій справі №587/2911/25, укладеної між ОСОБА_1 і ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з метою врегулювання цивільного спору, страхова компанія сплатила 5697 грн 23 коп. страхового відшкодування, оскільки цивільно-правова відповідальність винного водія була забезпечена в ТДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ №4866303 (а. с. 78).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15 зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-ІV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.
Оскільки на момент ДТП цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано в ТДВ «Страхова компанія «Альфа – Гарант» та був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а розміру страхової виплати (відшкодування) достатньо для повного відшкодування завданої відповідачем шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення майнової шкоди в розмірі франшизи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що виплату страхового відшкодування страхова компанія здійснила на підставі наданого позивачем висновку експерта, зменшивши суму відшкодування від визначеного в звіті експерта розміру за домовленістю з позивачем, що обумовлено перебуванням ТДВ «Страхова компанія «Альфа – Гарант» на стадії ліквідації, а тому, позивач взагалі міг не отримати цієї виплати або отримати її через декілька років лише після завершення процедури ліквідації страхової компанії та через не отримання виплати, звертатися до МСТБУ, а згодом, можливо, і до суду, не є підставою для скасування судового рішення та стягнення майнової шкоди з відповідача в повному обсязі. Укладення зазначеної угоди не впливає на права та обов`язки відповідача, оскільки він не був стороною цією угоди.
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, в якій зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати), є безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним здійснено ремонт автомобіля та доказів на підтвердження понесених ним у зв`язку з цим витрат.
Рішення суду першої інстанції не суперечить висновка Верховного Суду, зробленим у постанові від 02.04.2025 у справі №369/15321/20, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Що стосується рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 2000 грн, то колегія суддів також з ним погоджується.
Згідно з ч. 1, 2, абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з абз. 2 п. 5, абз. 1 п. 9 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Всупереч доводам апеляційної скарги, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн, відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач у результаті пошкодження його автомобіля, необхідністю витрачати час на участь в його огляді експертом і ремонті, під час якого автомобіль не може бути використаний за призначенням. Крім того, зазначений розмір моральної шкоди повністю відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості та підстав для його збільшення колегія судів не вбачає.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення вартості експертизи в розмірі 50%, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 15.05.2025 №СВ09307801/1 вбачається, що ОСОБА_1 сплатив 3244 грн 50 коп., тому пропорційно задоволеним позовним вимогам (18%) з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 584 грн 01 коп., у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в зазначеній частині необхідно змінити.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу з 12000 грн до 7000 грн є безпідставними з огляду на наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 №686/5757/23 виснувала, що в частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близькі за змістом висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21.
У додатковій постанові від 19.02.2020 №755/9215/15-ц та постанові від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18). Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2026 у справі №681/947/24.
З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, взявши до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку, що витрати в сумі 7000 грн, понесені в суді першої інстанції, відповідатимуть вимогам розумності, справедливості та співмірності, а тому пропорційно задоволеним вимогам (18%) вірно стягнув з відповідача на користь позивача 1260 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно визначив відсоток задоволених позовних вимог, оскільки не врахував, що страхова компанія добровільно сплатила 5697 грн 23 коп. завданої майнової шкоди, також є необґрунтованими, оскілки ці вимоги до ОСОБА_2 не заявлялися.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1 - 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення районного суду в частині стягнення витрат за проведення експертизи необхідно змінити та стягнути на користь позивача 584 грн 01 коп.
Оскільки апеляційну скаргу було задоволено частково (лише в частині вирішення питання судових витрат), тому витрати за апеляційний перегляд необхідно покласти на позивача.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Бондаря Валерія Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року в частині стягнення витрат за проведення експертизи змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 584 грн 01 коп. витрат за проведення експертизи.
В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	А.О. Замченко	

Судді: В.І. Криворотенко 

Я.Л. Петен