номер провадження справи 5/45/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2026 Справа № 908/477/26
м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбухової В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “ПРАКТИК” (вул. Кульпарківська, буд. 93-А, м. Львів, 79021; код ЄДРПОУ 23119040)
До відповідача: Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” (вул. Залізнична, буд. 2, м. Запоріжжя, 69095; код ЄДРПОУ 01056273)
про стягнення 92 657,40 грн., 

Без виклику представників сторін
СУТЬ СПОРУ:

26.02.2026 через підсистему “Електронний суд” ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “ПРАКТИК” до Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” про стягнення 92 657,40 грн.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2026 справу №908/477/26 розподілено судді Проскурякову К.В.
Ухвалою суду від 03.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №908/477/26 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи, присвоєно справі номер провадження – 5/45/26 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 26.03.2026. 
04.05.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Як вбачається з позовної заяви позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 17 475,92 грн. та інфляційних втрат в сумі 75 181,47 грн. у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати за отриманий товар згідно договору №220207-2 від 07.02.2022. На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 712 Цивільного кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.
В матеріалах справи містяться письмовий відзив Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” від 15.03.2026 на позовну заяву, в якому зазначено, що між ТОВ «Виробнича компанія «ПРАКТИК» та ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» укладено договір поставки № 220207-2 від 07.02.2022, згідно з якого позивач зобов`язався у 2022 році поставити відповідачу товари, які зазначені у специфікації (п. 1.1. Договору). Відповідно до п.п. 5.1. та 5.5. Договору Товар постачається на підставі письмових заявок Замовника. Відповідно до Видаткової накладної №РН-020807 від 08.02.2022. Товар за вказаним договором поставлений на суму 177 039,00 грн. Відповідно до банківської виписки, наданої позивачем у справу, відповідачем сплачено за вказаною видатковою накладною у повному обсязі 177 039,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №7230 від 19.08.2025 року. Відповідно до останнього абзацу п. 4.2.Договору, товар поставлений без письмової заявки Замовника, оплаті за цим договором не підлягає. Так наданий у справу рахунок позивача не містить посилання на Договір, а у п. 4.2. Договору (останній абзац) зазначено, що Товар поставлений без письмової заявки, оплаті за цим договором не підлягає. Більш того, у рахунку, який надав позивач, зазначено, що він сформований без замовлення, що також підтверджує відсутність письмової заявки. У відповідності до п. 5.7. Договору, позивач не мав права поставляти Товар без письмової заявки на постачання товару. У п. 6.3.1. Договору передбачено, що позивач повинен забезпечити поставку товару на підставі письмової заявки Замовника. Таким чином, у відповідача зобов`язання з оплати товару не виникло, так як товар був поставлений без письмової заявки. В зв`язку з цим не підлягають задоволенню і похідні вимоги: стягнення 3% річних та інфляційних втрат від прострочення оплати товару за договором, стягнення яких є предметом позову. На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.
Також у вказаному відзиві зазначено, що у п. 4.2. Договору (останній абзац) зазначено, що Товар поставлений без письмової заявки, оплаті за цим договором не підлягає, письмова заявка у справу позивачем не надана, письмова заявка у відповідача відсутня, а п. 5.7. Договору передбачено, що позивач не має права поставляти Товар без письмової заявки на постачання Товару, з огляду на зазначене відповідачем в порядку статті 90 ГПК України викладено наступний перелік питань для позивача:
1. Чи отримував позивач від відповідача письмову заявку на постачання Товару за Договором поставки №220207-2 від 07.02.2022? 
2. Якщо позивач отримав від відповідача письмову заявку на постачання Товару за Договором поставки №220207-2 від 07.02.2022 то повідомити: 
-коли була отримана позивачем така заявка на постачання товару за Договором поставки №220207-2 від 07.02.2022 та який її зміст (номер та дата заявки, об`єми замовленого товару)? 
-посади осіб та їх прізвища, які підписали від імені відповідача заявку на постачання Товару за Договором поставки №220207-2 від 07.02.2022? 
-яким чином позивач повідомив відповідача про отримання письмової заявки на постачання товару за Договором поставки №№220207-2 від 07.02.2022 та готовність її виконання згідно п.5.1 вказаного Договору?
В матеріалах справи міститься письмова відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “ПРАКТИК” від 19.03.2026 щодо відзиву на позовну заяву, в якій зазначено, що у рішенні Господарського суду Запорізької області від 29.10.2025 у справі №908/2729/25 викладена позиція щодо аналогічного спору між тими самими сторонами з приводу стягнення відсотків річних та інфляційних втрат у зв`язку із невиконанням Відповідачем умов ідентичного договору. Рішення суду Відповідачем не оскаржувалося і набуло чинності 19.11.2025 року. Щодо питань відповідача, то позивач зазначив, що поставлені питання фактично стосуються поставки, оплата за яку була здійснена із порушенням встановлених строків, правил та звичаїв ділового обороту, а в розпорядженні суду є всі письмові докази, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З огляду на викладене, Позивач просить суд позов задовольнити.
23.03.2026 через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС від Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” надійшли письмові заперечення від 23.03.2026 щодо відповіді на відзив, в яких зазначено, що наведені позивачем у відповіді на відзив пояснення та аргументи не спростовують доводів відповідача, які наведені у відзиву на позовну заяву з підстав, які викладені у ньому. Посилання позивача у відповіді на відзив на судове рішення першої інстанції у справі №908/2729/25 не потрібно приймати до уваги в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім цього, позивач безпідставно не надав відповіді на запитання відповідача у встановленому порядку, так як підстави для відмови від надання відповіді відсутні. В зв`язку з викладеним, вважає заперечення та аргументи позивача, які викладені у відповіді на відзив необґрунтованими та просить суд зобов`язати позивача надати відповідь на запитання відповідача, які наведені у відзиву на позовну заяву.
Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між 07.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “ПРАКТИК” (далі - Постачальник, Позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством “Запорізький електровозоремонтний завод”, (далі - Замовник, відповідач у справі) укладено Договір поставки № 220207-2 (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується у 2022 році поставити (передати у власність) Замовникові товари, зазначені в Специфікаціях – додатках до цього Договору, а Замовник - прии?няти і оплатити такі товари на умовах Договору. 
Згідно з п. 4.2 Договору Замовник здіи?снює оплату поставленого товару протягом 60 (шістдесяти) банківських днів з дати підписання Сторонами видатковоі? накладноі? та отримання Замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому, Замовник здійснює оплату поставленого Товару тільки після реєстрації Постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. У разі, якщо до закінчення строку оплати поставленого Товару, який зазначений у першому реченні п. 4.2. цього Договору, Постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого Товару за цим Договором продовжується до дати реєстрації Постачальником податкової накладеної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН.
Товар поставлений без письмової заявки Замовника, оплаті за цим договором не підлягає. 
Згідно з п. 4.3. Договору до рахунка на оплату товарів додаються: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна (інші документи щодо транспортування товару).
У пункті 5.1. Договору передбачено строк поставки товарів: товар повинен бути поставлений від 3 (трьох) до 5 (п`яти) календарних днів від дня отримання Постачальником письмової заявки Замовника на постачання товару. У день отримання Постачальником письмової заявки на постачання товару від Замовника, Постачальник зобов`язаний повідомити Замовнику про отримання заявки на постачання товару та готовність її виконати.
Відповідно до п. 10.1 Договору Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. 
Відповідно до специфікації (Додаток №1 до Договору) сторонами визначено зокрема, найменування товару, кількість.
Матеріали справи свідчать, на виконання умов Договору, Позивач поставив Відповідачу товар, на загальну суму 177 039,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною №РН-020807 від 08.02.2022, яка скріплена підписами та печатками з боку Постачальника і Замовника.
Отже, факт поставки позивачем відповідачу товару на суму 177 039,00 грн. доведений вказаною Видатковою накладною, яка узгоджена сторонами та підтверджує факт прийняття Відповідачем товару без жодних зауважень та претензій. 
Таким чином, Позивач взяті на себе зобов`язання згідно умов Договору виконав у повному обсязі та належним чином. 
На підставі виставленого рахунку – фактури №СФ-020807 від 08.02.2022, Відповідач 19.08.2025 перерахував на розрахунковий рахунок Позивача грошові кошти в загальній сумі 177 039,00 грн., що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку ТОВ «ВК «ПРАКТИК» від 19.08.2025.
Також позивачем до позову на підтвердження здійснення поставки за Видатковою накладною №РН-020807 від 08.02.2022 додано: товарно-транспортну накладну №РН-020807 від 08.02.2022 року, податкову накладну №12 від 08.02.2022 року та квитанцію №9037055265 від 21.02.2022 року про реєстрацію податкової накладної № 12
З огляду на викладене, у зв`язку з простроченням Відповідачем зобов`язання по оплаті товару за договором Позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних в сумі 17 475,92 грн. та інфляційні втрати в сумі 75 181,47 грн., що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. 
Розглянувши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши надані позивачем та відповідачем письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. 
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з п. 4.2 Договору Замовник здіи?снює оплату поставленого товару протягом 60 (шістдесяти) банківських днів з дати підписання Сторонами видатковоі? накладноі? та отримання Замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. 
Позивач на виконання умов договору № 220207-2 від 07.02.2022 поставив Відповідачу обумовлений договором товар на загальну суму 177 039,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною№РН-020807 від 08.02.2022.
Отже, граничний термін оплати товару – 04.05.2022 включно.
Однак, Відповідач в порушення умов вказаного договору оплату за отриманий товар здійснив з порушенням строку встановленого у пункті 4.2. вказаного договору, на суму 177 039,00 грн., що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку ТОВ «ВК «ПРАКТИК» від 19.08.2025.
Таким чином, зважаючи на визначений сторонами у договорі строк оплати, суд погоджується з доводами позивача про прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, у зв`язку з чим Позивачем заявлено вимоги про стягнення з Відповідача 3% річних в сумі 17 475,92 грн. за період з 05.05.2022 по 18.08.2025 та інфляційні втрати в сумі 75 181,47 грн. за період з травня 2022 року по серпень 2025 року.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплати гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основною боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. 
Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Контррозрахунку сум 3% річних та інфляційних втрат заявлених позивачем до стягнення Відповідачем суду не надано.
Суд, перевіривши розрахунки 3% річних за період з 05.05.2022 по 18.08.2025 на суму 17 475,92 грн. та інфляційних втрат за період з травня 2022 року по серпень 2025 року на суму 75 181,47 грн., наданих позивачем до позову, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи “Законодавство”, зазначає, що вказані розрахунки є вірними, відповідають вимогам законодавства, тому 3% річних в сумі 17 475,92 грн. та інфляційні втрати в сумі 75 181,47 грн. підлягають стягненню з Відповідача.
Щодо клопотання відповідача про надання відповідей на поставлені у письмовому відзиві на позовну заяву питань в порядку статті 90 ГПК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. (ч. 1 )
Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням. (ч. 2)
Згідно з ч. 5 ст. 90 ГПК України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 67, 68 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Вказана правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц 91.
Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання Відповідача про надання Позивачем відповідей на перелік питань, викладених у відзиві на позовну заяву, оскільки вказані питання не спростовують висновку суду щодо отримання Відповідачем товару та здійснення ним оплати в повному обсязі, з порушенням строку встановленого у п. 4.2. договору.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. 
Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 236 – 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” (вул. Залізнична, буд. 2, м. Запоріжжя, 69095; код ЄДРПОУ 01056273) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробнича компанія “ПРАКТИК” 3% річних в сумі 17 475 (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн. 92 коп., інфляційні втрати в сумі 75 181 (сімдесят п`ять тисяч сто вісімдесят одна) грн. 47 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

Повний текст рішення складено та підписано: 15.05.2026.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.