179/215/26
1-кп/179/96/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року        с-ще Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області
у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1202604247000025 від 26.01.2026 по обвинуваченню:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Гупалівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, з середньою освітою, не одруженого, не має на утриманні неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової служби за призивом під час мобілізації, який проходив службу на посаді стрільця-снайпера 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 43 від 06.02.2025 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця-снайпера 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення. 
Солдат ОСОБА_4 в розумінні вимог ст.ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, та останньому було достеменно відомо про несення військової служби під час воєнного стану.
Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст.11,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Проте, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби.
Так, з метою виконання завдань за призначенням, особовий склад військової частини НОМЕР_1 знаходився у пункті тимчасової дислокації в районі населеного пункту АДРЕСА_2 , в тому числі і солдат ОСОБА_4 .
Перебуваючи в розташуванні 7 штурмового відділення 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 за місцем служби в районі населеного пункту АДРЕСА_2 , солдат ОСОБА_4 вирішив ухилитись від проходження військової служби та виконування своїх службових обов`язків. 
Реалізуючи свій злочинний намір, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1–4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 21 лютого 2025 року близько 20 години 00 хвилин самовільно, без відповідних дозволів командирів, начальників та без поважних причин, залишив пункт тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту АДРЕСА_2 , чим незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, та убув до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби та продовжував ухилятися від військової служби до 26 січня 2026 року. 
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 суду показав, що він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , виконував бойові завдання на Сумщині, п`ять днів вони провели на позиції, в ніч з 20 на 21 лютого 2025 року їх вивели з позицій на відпочинок. Їм давали три доби на відпочинок, але не пройшло і доби, як сказали знову збиратися в бій. Він не був готовий до цього та пішов у СЗЧ. Спочатку він йшов пішки, потім на машині його підвезли до м.Сум до автовокзалу, де він сів на автобус і добрався до м.Дніпро, а потім на автобусі доїхав додому в с.Гупалівку, де і перебував до 26 січня 2026 року. Свою провину визнав повністю. 
У подальшому обвинувачений ОСОБА_4 змінив свої показання, свою провину визнав частково та суду показав, що він хворий на ВІЛ, а тому він самовільно залишив військову частину, щоб не наражати на небезпеку інших осіб. Підозра на хворобу у нього виникла приблизно півтора роки тому, до лікаря він не звертався, кров у нього не брали. Коли він був у навчальному таборі, то усно звертався до командира про направлення до лікаря, але йому відмовили. 
Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні провину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України визнав частково, його винність доведена сукупністю дослідженими у судовому засіданні доказами.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №43 від 06.02.2025 солдата ОСОБА_4 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05 лютого 2025 року №27-РС на посаду стрільцем-снайпером 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 06 лютого 2025 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Згідно рапорту командира 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2025, стрілець-снайпер 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 близько 18-00 21.02.2025 року самовільно залишив пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 та станом на 20:00 го21.02.2025 року на вечірній перевірці особового складу – відсутній. На телефонні дзвінки солдат ОСОБА_4 не відповідає, розшукові заходи результатів не дали. Особиста зброя солдата ОСОБА_4 в наявності, та знаходиться в підрозділі на зберіганні. 
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №61 від 23.02.2025, солдата ОСОБА_4 , стрільця-снайпера 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , з 21.02.2025 вважати таким, що самовільно залишив військову частину, а саме – самовільно залишив пункт тимчасової дислокації підрозділу у АДРЕСА_2 . 
Згідно довідки-доповіді №03-19/2193 від 23.02.2023 командуванням військової частини НОМЕР_1 повідомлено четвертий слідчий відділ (з дислокацією у м.Суми) Територіального управління ДБР, розташованого у м про факт самовільного залишення 21.02.2025 військової частини (без зброї) солдатом ОСОБА_4 . 
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно – господарської діяльності) №335 від 23.02.2025 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_6 . 
Відповідно до медичної характеристики ТВО начальника медичного пункту в/ч НОМЕР_1 від 24.02.2025, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 стрілець-снайпер штурмової роти солдат ОСОБА_4 до медичного пункту за медичною допомогою не звертався. 
Згідно даних акту службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 27.02.2025, встановлено, що солдат ОСОБА_4 близько 18-00 21.02.2025 року самовільно (без зброї) залишив пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . На телефонні дзвінки зазначений військовослужбовець не відповідає. Розшукові заходи результатів не дали.
Даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №269 від 27.02.2025 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_7 », згідно якого службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини обвинуваченим ОСОБА_4 було завершено та серед іншого, наказано направити копію матеріалів службового розслідування у зв`язку із можливістю наявності ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері згідно підпорядкування.
З даних військової квитка ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 від 09.12.2024 вбачається, що обвинувачений 08.12.2024 медичною комісією визнаний придатним до військової служби, призваний 09.12.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 за мобілізацією на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69 від 24.02.2022. 
Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 26.01.2026, ОСОБА_4 був затриманий в порядку ст.208 КПК України 26 січня 2026 року о 16 год.35 хв. 
Зазначені докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 є належними, достатніми та допустимими, оскільки, у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, встановленому КПК та Конституцією України.
Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для постановлення вироку.
Аналізуючи показання обвинуваченого у судовому засіданні, що він залишив військову частині через хворобу на ВІЛ, щоб не наражати на небезпеку інших осіб, суд їх оцінює критично, оскільки такі показання обвинуваченого є непослідовними та спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема актом службового розслідування та медичною характеристикою обвинуваченого з місця служби, з якої вбачається, що за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 обвинувачений ОСОБА_4 за медичною допомогою не звертався. Належних доказів з приводу поважності причин залишення обвинуваченим місця дислокації військової частини стороною захисту не надано, на військово-лікарську комісію обвинувачений не направлявся, оскільки не звертався до безпосереднього командира з відповідним клопотанням. 
Показання обвинуваченого в цій частині суд розцінює, як спосіб його захисту та намагання уникнути відповідальності. Порушень під час досудового розслідування кримінального провадження, які б впливали на допустимість доказів, судом не встановлено.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю та його дії правильно кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану. 
Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст.65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При призначенні покарання, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до 12 КК України кваліфікується як тяжкий злочин, в силу ст.89 КК України не судимий, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, є військовослужбовцем, з місця служби характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра; відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 26 січня 2026 року №2026-0122-1306-3957-7, придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. 
Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими і інші обставини, які не зазначені в частині першій ст. 66 КК України.
Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено.
Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у вигляді позбавлення волі.
Санкція ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією частиною 5 статті 407 КК України.
Суд вважає таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням відсутні, оскільки ч.1 ст.75 КК України визначено неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 КК України. 
Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 26.01.2026, ОСОБА_4 затриманий в порядку ст.208 КПК України 26 січня 2026 року. 
Ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27.01.2026 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, тобто до 26.03.2026. Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24.03.2026 запобіжний захід ОСОБА_4 продовжено до 22.05.2026. 
Враховуючи те, що ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавленні волі реально, з урахуванням особи обвинуваченого та обставин, встановлених під час кримінального провадження, суд не вбачає підстав, передбачених ч. 3 ст. 377 КПК України, для зміни обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою. Таким чином, запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний у відношенні обвинуваченого ОСОБА_4 слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк призначеного обвинуваченому ОСОБА_4 за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період тримання під вартою, а саме - з 26 січня 2026 року по день набрання вироком законної сили.
Процесуальні витрати відсутні. Доля речових доказів судом не вирішується, оскільки вони суду не надавалися та судом не досліджувалися.
Керуючись ст. ст.368-370, 373-374, 392 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 в строк відбуття покарання, строк його попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2026 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.
Запобіжний захід, обраний у відношенні ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили залишити без змін - тримання під вартою в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4». 
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області на протязі 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня отримання копії вироку.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя          ОСОБА_1