ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року місто Київ.
Справа № 757/35506/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11021/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Головуючого судді: Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В, Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня2026 року про закриття провадження (постановлену у складі судді Вовк С. В., дата виготовлення повного тексу ухвали - відсутня)
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Ніксервіс груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Атлантік», публічне акціонерне товариство «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, публічного акціонерного товариства «Златобанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ

У липні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінський В.І. звернувся в інтересах ПАТ «Златобанк» до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Атлантік» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором.
Посилаючись на невиконання кредитного договору укладеного між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Атлантік» просить звернути стягнення на іпотечне майно, що належить ОСОБА_1 яким було забезпечене вище вказане кредитне зобов`язання.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року у справі №757/35506/16-ц відкрито провадження.
11 жовтня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №6232, право власності на предмет іпотеки, а саме: 7-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 9451480000 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС».
В лютому 2022 року позивач подав уточнену позовну заяву з позовними вимогами до ОСОБА_1 , ТОВ «Ніксервіс груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Атлантик», ПАТ «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 13 березня 2024 року, скасовано ухвалу Печерського районного суду м.Києва, якою закрито провадження у справі за позовом до ПАТ «Златобанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Ніксервіс груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Атлантик», ПАТ «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором
Скасовуючи зазначену ухвалу суди апеляційної та касаційної інстанцій виходили з того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував ту обставину, що питання про відкриття провадження було вирішено ще 02 серпня 2016 року на підставі закону, чинного на час вчинення процесуальної дії, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження.
Ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання від 18 жовтня 2024 року клопотання ПАТ «Златобанк» та ТОВ «ФК «Ю-Бейс» задоволено, замінено позивача у справі №757/35506/16-ц з ПАТ «Златобанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс».
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2026 року провадження у справі - закрито.
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач, ТОВ «ФК «Ю-Бейс»» через представника - адвоката Бикова В.І., подав 24 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що договір іпотеки був укладений між банком та фізичною особою,а тому ПАТ «Златобанк» у 2016 році звернувся саме до Печерського районного суду міста Києва, як того вимагали норми діючого на той час законодавства.
Вказує, що Верховним Судом в межах справи №757/35506/16-ц вже було вирішено питання підвідомчості даної справи місцевому суду, а тому закриття провадження у справі на цій підставі є явно надуманим та незаконним.
У відзиві ТОВ «Ніксервіс Груп» не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2026року є законною, обґрунтованою та такою, що постановлена із правильним застосуванням норм процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2026року у справі № 757/35506/16-ц залишити без змін.
У відзиві ОСОБА_1 повністю не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що Печерський районний суд міста Києва дійшов обґрунтованих та законних висновків про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, і у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування.
У судовому засіданні 02 червня 2026 року представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» - Биков В.І. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити з підстав, викладених у ній.
Представник  ОСОБА_1 - адвокат Левченко В.В. та представник ТОВ «Ніксервіс Груп» - Кравчук О.А. заперечили проти доводів апеляційної скарги.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Атлантік», публічне акціонерне товариство «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, публічного акціонерного товариства «Златобанк» в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового засідання, клопотань про відкладення чи розгляду без їх участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляли.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Таким вимогам ухвала районного суду не відповідає з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
У липні 2016 року ПАТ «Златобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , який поручився за виконання ТОВ «Атлантик» зобов`язань за кредитним договором, укладеним з позивачем 13 лютого 2013 року №33/1/13-KLMV.
Відповідно до положень статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), які кореспондуються з приписами статті 19 цього Кодексу (у редакції Закону № 2147-VIII), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Аналіз положень зазначеної норми процесуального закону дає підстави для висновку, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Закриваючи провадження в даній справі суд послався на п.1 ч.1 ст.20 ГПК. 

Підвідомчість господарських справ визначалася статтею 12 ГПК України в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, згідно з пунктом 1 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон №2147-VIII, яким внесено зміни до процесуальних кодексів, зокрема відповідно до статті 20 ГПК України, якою визначено перелік справ, що відносяться до господарської юрисдикції, суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами у яких є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Разом з тим дане положення не може бути застосовано, тому що провадження в даній справі відкрито до набрання законної сили такою нормою, а тому та обставина, що кредитний договір в даній справі укладено між двома юридичними особами, не може змінювати юрисдикцію даної справи на підставі норми, якої ще не існувало на відкриття провадження.
Закриваючи провадження в даній справі суд також виходив з того, що спір виник при укладенні та виконанні господарського договору. При цьому суд посилався на п.1 ст.12 ГПК України в редакції на 02 серпня 2016 року.
На час відкриття провадження в справі спір існував щодо звернення стягнення на іпотечне майно, яке належало фізичній особі.
Та обставина, що вже під час розгляду даної справи іпотечне майно було відчужено на користь юридичної особи не свідчить про те, що на час відкриття провадження даний спір виник при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарського договору.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 3 ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII.
Аналізуючи наведені положення процесуального законодавства необхідно дійти висновку, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, у тому числі перевірячи юрисдикційність (підвідомчість) спору, судам належить застосовувати процесуальне законодавство, чинне на час звернення з позовом до суду.
З матеріалів справи вбачається, що питання про відкриття провадження та, відповідно, юрисдикційності даного спору, вирішено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року.
Таким чином, ураховуючи, що АТ «Златобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 у липні 2016 року, а провадження у справі відкрито 02 серпня 2016 року, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про закриття провадження у справі, помилково застосувавп.1 ст. 12 ГПК тап.1ч.1 ст. 20 ГПК України.
Колегія суддів також зазначає, що залучення судом до розгляду справи відповідача, яким є юридична особа, внаслідок відчуження іпотечного майна вже після відкриття провадження на користь юридичної особи, на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2021 року не впливає на визначення юрисдикції даної справи, яка визначається на час відкриття провадження.
Та обставина, що станом на час розгляду справи в суді та подання позивачем у 2022 році уточнення позовних вимог, набрав чинності Закон №2147-VIII (15 грудня 2017 року), яким внесено зміни до процесуальних кодексів та викладено їх у новій редакції, що стосується, зокрема, статті 20 ГПК України, згідно з пунктом 1 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, не може бути перешкодою у доступі позивача до правосуддя у розумінні статті 6 Конвенції.
Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 27 березня 2019 року у справі №757/39672/17-ц та Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №201/9859/16-ц.
Крім того, Верховним Судом в межах справи №757/35506/16-ц вже було вирішено питання підвідомчості даної справи місцевому суду, а тому закриття провадження у справі на цій підставі є явно надуманим та незаконним.
Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження, залишивши поза увагою, що питання про відкриття провадження було вирішено ще 02 серпня 2016 року на підставі закону, чинного на час вчинення процесуальної дії, а тому подання позивачем уточнених позовних вимог у 2022 році та внесення змін до процесуальних кодексів Законом №2147-VIII під час розгляду справи не є підставою для закриття провадження.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.
Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня2026 року про закриття провадження скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12 червня 2026 року

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова