Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року 	справа № 580/2764/26 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо поновлення ОСОБА_1 на військовому обліку та безпідставного надання статусу « ІНФОРМАЦІЯ_3 »;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видалити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів « ІНФОРМАЦІЯ_4 » завідомо недостовірні відомості щодо проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії від 01.10.2003 року;
- визнати протиправними дії Відповідача щодо складання Протоколу про адміністративне правопорушення від 07.07.2025 року та безпідставного оголошення ОСОБА_1 у розшук.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2020 році виключений з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній на момент виключення). Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Оскільки правовий статус позивача як особи, виключеної з обліку, був остаточно зафіксований державою, він не може бути переглянутий на підставі пізніших підзаконних актів.
Крім того, відповідно до чинної редакції ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» держава встановила абсолютну заборону на залучення до військової служби осіб, які мають судимість за вчинення злочину, передбаченого ст. 115 КК України (умисне вбивство). Навіть за умови виявлення добровільного бажання, такі особи не підлягають призову.
Також позивач зазначив, що відповідачем реєстру «Оберіг» вніс завідомо недостовірні відомості про проходження позивачем ВЛК 01.10.2003, адже саме в цей день позивачу проголошено вирок і він перебував під вартою в залі суду. Технічна неможливість проходження ВЛК у приміщенні ТЦК у цей день свідчить про умисну підробку даних відповідачем з метою створення видимості безперервного перебування позивача на обліку.
Ухвалою від 24 березня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
02.04.2026 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, у якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що з 18.05.2024 редакція частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку, як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Крім того, згідно абзацу 12 пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають громадяни України, які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.
30.03.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав на його необґрунтованість, зазначивши, що сам факт перебування на військовому обліку особи, яка не підлягає мобілізації, є нелогічним та свідчить про відсутність легітимної мети втручання, оскільки позивач навіть за новим законодавством не підлягає мобілізації. Примусове поновлення на військовому обліку особи, мобілізація якої прямо та абсолютно заборонена Законом, позбавлене будь-якої легітимної мети оборони держави, є формою адміністративного свавілля та порушує ст. 19 Конституції України. Такий підхід також суперечить принципу розумності та заборони свавілля, що є складовими верховенства права відповідно до практики Верховного Суду. Крім того зазначив, що запис у реєстрі без належного рішення є юридично безпідставним та не створює правових наслідків. Відповідач фактично застосував норми законодавства, які набрали чинності після виключення позивача з військового обліку у 2020 році, до правовідносин, які на той момент були завершені, чим порушив вимоги ст. 58 Конституції України щодо недопустимості зворотної дії закону в часі. 
02.04.2026 до суду надійшло пояснення, у якому позивач вкотре зазначив, що особа, яка підлягає виключенню, не може залишатися в категорії військовозобов`язаних. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особи, засуджені за вчинення злочину, передбаченого ст. 115 КК України, не підлягають призову за жодних обставин, навіть за їхньої згоди. Крім того вказав, що відповідач 01.04.2026, тобто після подання позову та отримання ним процесуальних документів у справі, змінив обліковий статус позивача на «знято з обліку», що на його думку, свідчить про фактичне визнання неправомірності попередніх дій. Водночас таке «виправлення» є неповним, оскільки не відновлює первинний правовий статус позивача як особи, виключеної з військового обліку, що підтверджує триваючий характер порушення його прав.
06.04.2026 до суду надійшло додатково пояснення, у якому позивач наголосив, що зміна статусу на «Знято» замість законного «Виключено» є спробою відповідача уникнути виконання імперативної норми закону та створити видимість вирішення спору без остаточного закріплення правового статусу позивача. Крім того, наявність цього документа спростовує всі попередні заяви відповідача (у відзиві та відповідях на запити) про «відсутність технічної можливості» чи «відсутність повноважень» редагувати Реєстр.
20.04.2026 до суду надійшло додаткове пояснення, у якому позивач наголосив, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» закон чітко розмежовує поняття «зняття» та «виключення» з військового обліку; виключення з військового обліку є окремою юридичною підставою припинення статусу військовозобов`язаного. Будь-які дії відповідача щодо «повторного включення» позивача до військового обліку не мають нормативного підґрунтя.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд зазначає таке.
Суд встановив, що відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» МВС України, позивач 15.06.2009 засуджений до позбавлення волі строком на 15 років 5 місяців 9 днів за ст. 115 ч. 2, 263 ч. 1 КК України. Звільнений 22.05.2020 за ст. 81 КК України, вид: умовно-дострокове, невідбутий строк: 11 місяців 12 днів.
Згідно з інформацією у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 22.12.2020 позивач 22.12.2020 виключений з військового обліку відповідно до пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у застосунку «Резерв+» (а.с. 8), позивач перебуває на військовому обліку, як військовозобов`язаний. Згідно постанови ВЛК від 01.10.2003 визнаний придатним до військової служби.
07.07.2025 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 склав протокол № 2/410 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Дії відповідача щодо поновлення на військовому обліку та безпідставного надання статусу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а також щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення позивач вважає протиправними, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII).
Згідно з частинами першою, третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За змістом частини дев`ятої статті 1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону № 2232-XII військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Стаття 34 Закону № 2232-XII визначає, що персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації) визначено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 (далі – Порядок № 1487).
Зазначеним Порядком № 1487 затверджено також Додаток 2, яким є Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Правила військового обліку).
Згідно з п. 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Пунктом 22 Порядку № 1487 визначено, що взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Пунктом 79 Порядку № 1487 визначено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством та проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Згідно з п. п. 1, 8, 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, крім іншого: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.
Суд встановив, що згідно з інформацією у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 22.12.2020 позивач 22.12.2020 виключений з військового обліку відповідно до пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII.
Відповідно до вказаного пункту (у редакції, чинній станом на 22.12.2020) виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Отже, позивач виключений з військового обліку військовозобов`язаних у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX, частину 6 статті 37 викладено у такій редакції:
«Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.».
Отже, з 18.05.2024 (дата набрання чинності Законом № 3633-IX) особи, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, є військовозобов`язаними, а частина 6 статті 37 Закону № 2232-ХІІ не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 2232-XII (редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, зокрема, які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.
Аналіз зазначених норм вказує на те, що Закон передбачає випадки коли особа підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних після виключення із нього. 
З урахуванням зазначеного суд відхиляє покликання позивача про неможливість у спірних правовідносинах взяття позивача на військовий облік як військовозобов`язаного.
Суд відхиляє покликання позивача на ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки приписи вказаної статті встановлюють правові підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та не поширюють свою дію на осіб після відбування ними покарання з установ виконання покарань.
З урахуванням зазначеного та зважаючи на відсутність правових підстав для виключення позивача з військового обліку, суд доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії.
Щодо вимог про зобов`язання відповідача видалити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» завідомо недостовірні відомості щодо проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії від 01.10.2003, суд зазначає таке.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у застосунку «Резерв+» (а.с. 8), позивач перебуває на військовому обліку, як військовозобов`язаний. Згідно постанови ВЛК від 01.10.2003 визнаний придатним до військової служби.
Також позивач зазначив, що відповідач до реєстру «Оберіг» вніс завідомо недостовірні відомості про проходження позивачем ВЛК 01.10.2003, адже саме в цей день позивачу проголошено вирок і він перебував під вартою в залі суду. Технічна неможливість проходження ВЛК у приміщенні ТЦК у цей день свідчить про умисну підробку даних відповідачем з метою створення видимості безперервного перебування позивача на обліку.
Під час надання оцінки вказаним доводам суд зазначає, що відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» МВС України, позивач 01.10.2003 був засуджений до позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць відповідно до статті 185 ч. 3, 71 КК України. У контексті зазначеного, суд врахував, що у матеріалах справи відсутні докази застосування до позивача станом на 01.10.2003 виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою, у зв`язку із чим суд зазначає про необґрунтованість доводів позивача про фальсифікацію відповідачем даних про ВЛК позивача.
З урахуванням зазначеного, у задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Покликання позивача щодо протиправності складання протоколу на особу, яка є виключеною з військового обліку та безпідставного оголошення позивача у розшук суд також відхиляє, оскільки, як зазначив суд вище, Закон № 2232-XII передбачає випадки, коли особа підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних після виключення із нього. У спірних правовідносинах позивач взятий на військовий облік військовозобов`язаних як особа, яка прибула після відбування покарання з установ виконання покарань.
У свою чергу оголошення позивача у розшук зумовлене саме необхідністю розгляду службовою особою відповідача питання щодо притягнення позивача до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що відповідає обсягу дій, визначених пунктом 79 Порядку № 1487.
Підсумовуючи викладене, суд не встановив у оскаржуваних діях відповідача ознак протиправності, у зв`язку із чим відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії, які є предметом цього позову.
Суд також враховує інші аргументи позивача, зазначені у позові, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для ухвалення рішення по суті спору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 – 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 );
2) відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 25.05.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК