КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2026 року м. Київ справа №320/44199/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач), в якому просить суд: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 НГУ, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 НГУ здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 НГУ. Після початку повномасштабного вторгнення військ рф в Україну, 10.01.2023 року з метою участі в захисті Батьківщини, позивач добровільно уклав з військовою частиною контракт про проходження громадянином України військової служби. Позивач приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. 19.08.2024 року, під час виконання інженерних робіт по побудові вогневих споруд на ротному опорному пункті, внаслідок артилерійського обстрілу з боку противника , південно-східніше населеного пункту Діброва Луганської області (Серебрянського лісництва) отримав бойове травмування. Поранення отримане в період проходження служби, при виконанні службових обов`язків, при безпосередній участі в бойових діях. Поранення не є наслідком вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесних ушкоджень. Травма (поранення) пов`язана із захистом Батьківщини, що підтверджується: довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №157 від 30.11.2024 року.
Зважаючи на вказані вище обставини, представник позивача 05.08.2025 року відправив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача заяву з додатками, в якій просив виплати позивачу, одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000 000 гривень, передбачену приписами абзацу 2 та 4 пункту четвертого Постанови КМУ від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національної гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», проте 26.08.2025 року своїм листом відповідач відмовив у здійсненні зазначеної виплати. 
На переконання позивача факт укладення останнім контракту після закінчення ним строкової військової служби не може свідчити про нерозповсюдження на такого військовослужбовця прав на отримання виплат, передбачених Постановою №153. Спроба відповідача тлумачити положення наведеного підзаконного акту таким чином як у листі-відмові № 1916 від 28.05.2025 року є штучним звуженням обсягу прав позивача та, відповідно, нездійснення такої виплати є порушенням законних прав військовослужбовця, що зумовило звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 320/44199/25 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
У матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач зазначає, що позивач в період по 20.01.2023 року проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 після чого 20.01.2023 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України. Таким чином, служба позивача в лавах Національної гвардії України розпочалась до початку воєнного стану, а факт укладання контракту лише змінює вид військової служби. Оскільки абзац 6 пункту 4 постанови КМУ від 11.02.2025 року № 153 не містить посилання на абзац 3 пункту 4 постанови КМУ від 11.02.2025 року № 153 у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, присвоєне звання – солдат, з 13.11.2020 року по 20.01.2023 року проходив строкову військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України). 
Після проходження строкової служби позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України, що не заперечується сторонами, та продовжено проходження військової служби Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 20.01.2023 року. 
В період з 01.06.2024 по 05.09.2024 року позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №733 від 08.08.2025 року. 
Згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 30.10.2024 року №1/66/6/5-157 позивач 19.08.2024 року одержав ВТ, акубаротравму, ЗЧМТ, струс головного мозку за таких обставин: 19.08.2024 року близько 09:40 год. під час виконання інженерних робіт по побудові вогневих споруд на ротному опорному пункті «Динамо» в наслідок артилерійського обстрілу з боку противника, південно-східніше населеного пункту Діброва Луганської області (Серебрянського лісництва) отримав бойове травмування. Поранення отримане в період проходження служби, при виконанні службових обов`язків, при безпосередній участі в бойових діях. Поранення не є наслідком вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесних ушкоджень.
Позивач до кримінальної відповідальності та адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення не притягувався. 
Із заявою від 05.08.2025 року представник позивача звернувся до відповідача, в якій просив прийняти рішення щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до пункту 4 постанови КМУ 153 від 11.02.2025 року «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Листом про надання відповіді на заяву №1/66/9-т-227 від 26.08.2025 року відповідач відмовив у проведені виплати, оскільки абзац 6 пункту 4 постанови КМУ від 11.02.2025 року № 153 не містить посилання на абзац 4 пункту 4 постанови КМУ від 11.02.2025 року № 153, тому у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до пункту 4 постанови КМУ від 11.02.2025 року № 153.
Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Поряд з цим, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, на всій території України введений воєнний стан.
Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03.03.2022 року №2105-IX, оголошено про проведення загальної мобілізації.
Воєнний стан та загальна мобілізація на території України діяли на час виникнення спірних правовідносин і тривають й на сьогодні.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 року № 153 (далі – Постанова №153) затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі – Порядок №153). 
Згідно пункту 3 Постанови №153 1) учасниками експериментального проекту є:
громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу;
Збройні Сили;
Національна гвардія;
Державна прикордонна служба;
Міністерство оборони;
Міністерство внутрішніх справ;
військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби;
2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;
3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Абзацом другим пункту 4 Постанови №153 визначено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Абзац третій пункту 4 Постанови №153 передбачає, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Відповідно абзацу четвертого пункту 4 Постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Відповідно абзацу п`ятого пункту 4 Постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Поряд з цим абзац шостий пункту 4 Постанови №153 передбачає, що виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
- були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
- проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу «молодший лейтенант»;
- проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Як встановлено судом, позивача було прийнято для проходження військової служби (укладено контракт) до 25 років у період дії воєнного стану до набрання чинності Постановою №153. Поряд з цим, у період з 13.11.2020 року по 20.01.2023 року проходив строкову військову службу. 
Також позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій та одержав поранення (травма, контузія, каліцтво) під час захисту Вітчизни.
Вказане вище підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. 
Причиною ж відмови відповідачем у виплаті винагороди стало те, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу, водночас абзац шостий пункту 4 Постанови № 153 не містить посилання на абзац четвертий пункту 4 Постанови № 153, з приводу чого суд вказує наступне. 
Абзац другий пункту 4 Постанови №153 та абзац четвертий пункту 4 Постанови №153 передбачають виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень та ставлять однакові умови для осіб, які під неї підпадають, за виключенням різниці в строку служби у відповідних умовах. Так, умовою виплати винагороди при меншому за шість місяців строку проходження служби є наявність захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або перебування та звільнення з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон). 
Суд зауважує, що абзац четвертий пункту 4 Постанови №153 встановлює імперативний обов`язок держави щодо виплати винагороди у повному обсязі саме тій категорії військовослужбовців, які не змогли відслужити шість місяців у бойових умовах через наявність у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Батьківщини.
Поряд з цим абзац шостий пункту 4 Постанови №153 передбачає, що виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу. 
Таким чином, норма абзацу шостого пункту 4 Постанови №153 містить уточнені положення по відношенню до військовослужбовців, які були прийняті на військову службу під час воєнного стану, зазначених в абзаці другому цього пункту, а абзац четвертий пункту 4 Постанови №153 фактично допускає по відношенню до категорії військовослужбовців, зазначених в абзаці другому цього пункту, зміну умови виплати стосовно строку відповідної служби, якщо така не перевищує 6 місяців.
Частинами 1 та 2 статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 № 14-рп/2004).
Запроваджений Кабінетом Міністрів України експериментальний проект має на меті підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
При чому пункт 4 Постанови №153 не містить застережень щодо не поширення на осіб виплати винагороди, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, якщо такі вже проходили строкову військову службу до запровадження воєнного стану. 
Таким чином суд висновує, що відповідно до абзацу четвертого пункту 4 Постанови №153 виплаті одноразової грошової винагороди підлягають особи, які, зокрема, відповідають одночасно таким умовам:
- є громадянами України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- до набрання чинності Постановою №153 у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану (після 24.02.2022 року), в тому числі були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану (після 24.02.2022 року), з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153 у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон). 
З урахуванням вказаного, виходячи з принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації та мети запровадження Кабінетом Міністрів України експериментального проекту Постановою №153, суд зазначає, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової винагороди ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Враховуючи те, що судом встановлено дотримання позивачем умов визначених абзацом четвертим пункту 4 Постанови №153, з метою відновлення порушених прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої абзацом четвертим пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» в повному обсязі. 
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Згідно частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з коригуванням обраного способу захисту. 
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити. 
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, які полягають у відмові здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої абзацом четвертим пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» в повному обсязі.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої абзацом четвертим пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» в повному обсязі. 
Розподіл судових витрат не здійснюється. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.