Справа № 214/2631/26
2/214/3622/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
30 червня 2026 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді – Сіденка С.І.,
за участю секретаря судового засідання – Розстальної К. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
13 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 , та просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем реєстрації без поважних причин.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві комунальної власності згідно ордеру № 350 від 04.02.1987, виданого виконавчим комітетом Саксаганського району ради народних депутатів. За вказаною адресою зареєстрована моя дочка ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 будучи зареєстрована у вказаній квартирі не проживає з 2002 року оскільки має постійне місце проживання в м. Алушта Автономної Республіки Крим. З початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим за її фактичним місцем проживання вона не з`являлась, у зв`язку із відсутністю можливості в`їзду в Україну, а з початку війни з 24.02.2022 року з нею втрачено зв`язок. Крім того, стверджує, що реєстрація відповідача у зазначеній квартирі перешкоджає її вільному користуванню, зокрема вона не змозі отримати субсидію у належному розмірі, вимушена сплачувати комунальні платежі за себе і за неї.В підтвердження не проживання відповідача до суду надано копію акту про проживання особи за місцем реєстрації складений сусідами 09.03.2026 року.
Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. 
Ухвалою від 10 квітня 2026 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.
позивач у судове засідання не з`явилася надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.
Від відповідача надійшла заява, згідно якої вона позов визнає, просить справу розглядати без її участі.
За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 350 від 04.02.1987 року виданого виконавчим комітетом Саксаганського району ради народних депутатів квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві комунальної власності. 
На підставі вказаного ордеру у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 .
Відповідно до акту від 11 березня 2026 року, затвердженого головою ОСББ Овсянко М.В. в квартирі за адресою АДРЕСА_1 не проживає з 2002 року по сьогоднішній час, тобто більше п`яти років.
Відповідач ОСОБА_2 , згідно з свідоцтвом про народження є дочкою ОСОБА_1 . Відповідач не несе відповідних витрат на утримання квартири, участі в утриманні житла не бере, її особистих речей в квартирі немає. Позивачка не чинить відповідачеві перешкод в користуванні жилим приміщенням.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).
При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно статті 72 Житлового кодексу України).
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України).
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Висновки суду.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
При розгляді справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у помешканні понад шість місяців, остання на даний час проживає м. Алушта Автономної Республіки Крим. Зазначену обставину відповідач не заперечувала.
Суд враховує, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу суд ретельно дослідив обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача, з яких слідує, що відповідач проживає м. Алушта Автономної Республіки Крим, вона втратила інтерес до квартири, не має наміру у подальшому користуватися цією квартирою. Позивачка чи інші мешканці квартири не чинять відповідачеві перешкоди у користуванні квартирою.
Враховуючи вищенаведене суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідача  ОСОБА_2  такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження позивача щодо наявності підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82,259, 263-265, 268, 273, 280, 355 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку за місцем реєстрації АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сіденко С.І.