Справа № 462/4311/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року м. Львів
Залізничний районний суд м. Львова в складі:
головуючої судді Постигач О. Б.
за участю секретаря судового засідання Шостак К. Р.
заявниці ОСОБА_1 
заінтересованої особи ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа,

встановив:

заявниця ОСОБА_1 звернулась до Залізничного районного суду м. Львова із заявою, в якій просить встановити факт приналежності ОСОБА_1 свідоцтва про право власності від 05.08.1996 року, виданого Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці згідно з розпорядженням від 29.07.1996 року № 3995 та записаного у реєстрову книгу за № 14809 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,0 кв.м. на ім`я ОСОБА_1 . 
Заява обґрунтована тим, що заявниця ОСОБА_1 є співвласницею квартири АДРЕСА_1 . Водночас, рішенням державного реєстратора від 31.03.2026 року № 84038160 заявниці у проведенні реєстраційних дій було відмовлено з підстав наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а саме у зв`язку з розбіжностями у написанні імені заявниці у заяві та поданому правовстановлюючому документі, а саме свідоцтві про право власності від 05.08.1996 року. Зазначає, що вказане свідоцтво видане на ім`я « ОСОБА_1 », замість правильного « ОСОБА_1 ». Водночас, з документів, долучених до заяви, убачається, що у всіх особистих документах заявниці її по-батькові зазначено як « ОСОБА_3 », тобто з літерою «ї». Заявниця вважає, що розбіжність у написанні її по-батькові є технічною помилкою, допущеною при оформленні документа. Іншого способу встановити факт належності правовстановлюючого документа, окрім як шляхом звернення до суду, заявниця не має. Встановлення зазначеного факту є необхідним для повторного звернення до державного реєстратора з метою реалізації права на державну реєстрації належного заявниці нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі вищевикладеного просила заяву задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2026 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження, призначено судове засідання та встановлено процесуальні строки для подання сторонами письмових пояснень щодо заяви.
В судовому засіданні заявниця вказану заяву підтримала у повному обсязі, дала пояснення аналогічно наведеним в заяві та просила таку задовольнити. 
Заінтересована особа щодо задоволення поданої заяви не заперечив.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 ,вбачається, що такий видано Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 13.04.1998 року на ім`я заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 13-13 зворот/.
Зазначене також підтверджується наданою суду копією картки платника податків з реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_2 , виданої 02.06.1998 року, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28.11.1949 року, копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 від 16.05.2005 року та копією посвідчення НОМЕР_5 від 01.01.2012 року, виданого виданих на ім`я ОСОБА_1 , /а.с. 7, 10, 11, 12/.
16 січня 1988 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого повторно 14.05.2026 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції України. Після реєстрації шлюбу заявниця отримала прізвище чоловіка « ОСОБА_5 » /а.с. 9/.
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 05.08.1996 року, виданого Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі розпорядження від 29.07.1996 року № 3995 та записано в реєстрову книгу № 14809 /а.с. 4/.
Заявниця ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними з Єдиного державного демографічного реєстру № 2762207 від 20.05.2026 року та довідкою про місце проживання від 08.05.2026 року № 1832, виданої головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Широка 72» Луцишин А. З. /а.с. 6, 24/.
Як вбачається з рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 31.03.2026 року № 84038160, державний реєстратор прав на нерухоме майно Твердохвал Н. Ю. розглянувши заяву від 26.03.2026 року (№ 72205589), встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій у зв`язку із наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження, а саме наявністю розбіжностей щодо ПІП заявниці між заявою та свідоцтвом про право власності від 05.08.1996 року /а.с. 17/.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 761/16799/15-ц, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18.
Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.
Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявника важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.
Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (п. 14 ч. 1 ст. 27 цього Закону).
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 127/28130/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/27167/21).
У абз. 1 п. 53 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації.
Відтак, судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з допущеною внаслідок застосування правил транслітерації з іноземної мови помилкою під час запису зазначення по-батькові заявниці ОСОБА_1 у свідоцтві про право власності на квартиру (будинок), що унеможливлює реалізувати заявницею право щодо розпорядження власністю на свій розсуд.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, досліджені судом під розгляду указаної справи докази дають підстави стверджувати поза всяким сумнівом, що при видачі свідоцтва про право власності від 05.08.1996 року щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було допущено помилку у написанні по-батькові заявниці, а саме замість вірного « ОСОБА_6 » вказано « ОСОБА_3 », а факт належності ОСОБА_1 вказаного свідоцтва про право власності підтверджується зібраним у справі доказами.
Будь-яких доказів на підтвердження наявності спору про право, який би виник у зв`язку із заявленими вимогами, матеріали справи не містять, і таких обставин судом під час розгляду справи не встановлено.
На підставі досліджених доказів у справі, які оцінено за вимогами допустимості, належності, достатності та взаємного зв`язку суд дійшов висновку, що вказану заяву слід задовольнити, встановивши факт належності ОСОБА_1 свідоцтва про право власності від 05.08.1996 року, виданого Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці згідно з розпорядженням від 29.07.1996 року № 3995 та записаного у реєстрову книгу за № 14809 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,0 кв.м. на ім`я ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 293, 294, 315, 319, 354 ЦПК України, суд,
ухвалив:

заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа– задовольнити. 
Встановити факт належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності від 05.08.1996 року, виданого Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці згідно з розпорядженням від 29.07.1996 року № 3995 та записаного у реєстрову книгу за № 14809 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,0 кв.м., виданого на ім`я ОСОБА_1 . 
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Заявниця:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Постигач О. Б.