ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
08 червня 2026 року (16:00)	Справа № 280/1997/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:
11.03.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (Віньківці) (далі – відповідач 2), в якій позивач просить: 
1) визнати протиправними дії відповідача 1 щодо надання висновку про можливість ОСОБА_2 здійснювати догляд за матір`ю ОСОБА_3 ;
2) визнати протиправним рішення відповідача 2 про відмову у задоволенні рапорту позивача;
3) зобов`язати відповідача 2 звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_2 . Мати позивача ОСОБА_3 має II групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду на непрофесійній основі. Сестра позивача ОСОБА_2 має III групу інвалідності та не може здійснювати постійний сторонній догляд за матір`ю. Позивач подав заяву ім`я Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо здійснення перевірки сімейного стану та за її результатами надати акт. Також, 17.10.2025 позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. У грудні 2025 року було надано акт перевірки сімейного стану, в якому зазначено, що сестра позивача ОСОБА_2 може здійснювати за їхньою матір`ю ОСОБА_3 , хоча в сестри наявна III група інвалідності (онкологічне захворювання). Позивач вважає, що посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 було недостатньо уважно досліджено фактичні обставини сімейного стану ОСОБА_1 , у зв`язку з чим зроблений хибний висновок про те, що сестра позивача може здійснювати догляд за матір`ю. За результатами розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби, у задоволенні такого рапорту відмовлено. Проте, позивач із такою відмовою не погоджується, наполягає на тому, що сестра позивача, внаслідок наявності у неї інвалідності, не може здійснювати догляду за матір`ю. Просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 16.03.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
31.03.2026 до суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх.№17072), в якому зазначає, що 17.10.2025 позивачем був поданий рапорт щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 та абз. 13 п.3, ч. 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю військовослужбовця, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . 06.11.2025, ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано акт обстеження сімейного стану солдата ОСОБА_1 , відповідно до якого у ОСОБА_3 , яка потребує постійного догляду, серед осіб першого та другого ступеня спорідненості, окрім ОСОБА_1 , наявна донька - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є особою з інвалідністю ІІІ групи та проживає окремо від своєї матері. Проаналізувавши документи, які були додані до рапорту солдата ОСОБА_1 , та інформацію, зазначену в акті обстеження сімейного стану військовослужбовця, військова частина НОМЕР_2 не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_4 з військової служби. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Від представника відповідача 2 відзив на позовну заяву до суду не надходило.
Згідно зі ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження. 
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази у справі, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.
Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , повторно виданого 09.04.2025, матір`ю вказано ОСОБА_3 (а.с.19).
Мати позивача, ОСОБА_3 , 1953 р.н. є особою з інвалідністю.
Відповідно до висновку №991 від 22.11.2024 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійний основі, ОСОБА_3 , 1953 р.н. рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с.24).
Факт потреби матері позивача у постійному сторонньому догляді також підтверджується довідкою КНП «Центр ПМД Хмельницького району» від 22.11.2024 (а.с.23), Висновком ЛКК від 15.04.2025 (а.с.25).
Відповідачем 2 складено та затверджено акт перевірки сімейного стану військовослужбовця, відповідно до якого перевіркою встановлено наступне:
Чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . З родичів першого ступеню, крім сина ОСОБА_1 у громадянки ОСОБА_3 є ще донька ОСОБА_2 , 1974 р.н., яка є інвалідом ІІІ групи та яка проживає окремо від матері. Постійний догляд за ОСОБА_3 , може здійснювати її син ОСОБА_1 , який на даний час проходить службу в ЗСУ і якого ОСОБА_3 обрала для свого догляду, а також донька ОСОБА_2 , яка є особою з ІІІ групою інвалідності (а.с.37-38).
На рапорт позивач про звільнення з військової служби від 17.10.2025 відповідач надав відповідь від 17.02.2026 №2915, відповідно до якої актом обстеження сімейного стану військовослужбовця встановлено, що догляд за ОСОБА_3 може здійснювати її донька ОСОБА_2 , яка має інвалідність ІІІ групи та у потребу якої у сторонньому догляді не визначено.
Не погоджуючись із відмовою у звільненні з військової служби, а також не погоджуючись із висновком, що догляд за матір`ю позивача може здійснювати його сестра, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За правилами ч. 1-4 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частинами 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 5 зазначеної норми від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
У ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Згідно з ч. 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII, а у ч. 4 цієї норми наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», було введено воєнний стан. Строк дії Указу та, відповідно, воєнного стану в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України. На момент розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
З огляду на введення в Україні воєнного стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби (під час дії воєнного стану) визначені у п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
Зокрема, за правилами пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на день звернення позивача з рапортом до відповідача) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, зокрема під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема під час дії воєнного стану, у зв`язку необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
За правилами ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - положення №1153/2008), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - інструкція №170 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 12.11 розділу XII інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Пунктом 5 Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби додатку 19 до інструкції №170 визначено, що при поданні до звільнення з військової служби за підставами через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): інвалідність такої особи, її потребу в постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
- висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Таким чином, законодавцем визначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин для звільнення військовослужбовця з військової служби у період військового стану.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу, у зв`язку з чим скерував рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є інвалідом та потребує постійного стороннього догляду.
Суд зауважує, що питання наявності у матері позивача статусу особи з інвалідністю та наявність потреби у постійному сторонньому догляді не є спірним. Спірним є питання наявності у позивача сестри, яка, на думку відповідача 1 та відповідача 2 може здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю. При цьому, позивач зауважує на неспроможність ОСОБА_2 здійснювати такий догляд, оскільки у сестри позивача наявна ІІІ група інвалідності.
Вирішуючи таке питання суд зазначає, що відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 24.04.2025, сестра позивача ОСОБА_2 є особою з ІІІ групою інвалідності. У п. 17.1.3 витягу зазначено, що рішення щодо визначення потреби у постійному сторонньому догляді не застосовується (а.с.33-36).
Отже, незважаючи на наявність у ОСОБА_2 інвалідності ІІІ групи, її потреба у постійному сторонньому догляді не підтверджена та не додано медичних документів, які б підтверджували необхідність здійснювати постійний сторонній догляд за сестрою позивача ОСОБА_2 .
Отже, однією з умов для звільнення з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, наявність одного із батьків з інвалідністю І чи ІІ групи, який потребує постійного догляду. При цьому обов`язковою умовою є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відтак, з огляду на відсутність у сестри позивача ОСОБА_2 документів, які б підтверджували її потребу у постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, то, відповідно, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 не може здійснювати догляд за матір`ю, - ОСОБА_3 .
Відповідач 1 вмотивував відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення його з військової служби тим, що відповідно до акту обстеження сімейного стану солдата ОСОБА_1 догляд за матір`ю ОСОБА_3 може здійснювати її донька - ОСОБА_2 , яка є інвалідом ІІІ групи та її потреба у постійному догляді не визначена.
Отже, твердження позивача про те, що його сестра є інвалідом ІІІ групи, що унеможливлює здійснення нею догляду на матір`ю, є не доведеним.
Суд зауважує, що сама по собі наявність в особи інвалідності ІІ групи не є підставою для здійснення постійного догляду за нею.
Верховний Суд у постанові від 07.05.2025 у справі №420/30227/24 вказав, що відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення означає реальну відсутність осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Як встановлено судом з акту обстеження сімейного стану солдата ОСОБА_1 догляд за матір`ю ОСОБА_3 може здійснювати її донька - ОСОБА_2 .
Водночас, доказів того, що ОСОБА_2 сама потребує постійного догляду та не може здійснювати догляд за матір`ю – не надано.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 08.06.2026. 

Суддя Ю.В. Калашник