Справа № 202/4507/25
Провадження № 2/202/543/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Недобитюк Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,
позивача 2 ОСОБА_1 ,
представника позивачів ОСОБА_2 ,
представника позивачів ОСОБА_3 ,
відповідача ОСОБА_4 ,
представника відповідача ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Індустріального районного суду міста Дніпра цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, –
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року представник позивачів звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовною заявою в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_6 майнову шкоду (різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою) у розмірі 392 474,20 грн, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 8 000,00 грн, витрати на дефектування та стоянку транспортного засобу у розмірі 2 776,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн; стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 витрати на евакуацію транспортного засобу у розмірі 4 000,00 грн, витрати на оренду підмінного автомобіля та правову допомогу адвоката на стадії провадження у справах про адміністративні правопорушення у загальному розмірі 50 500,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн; крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивачів витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 грудня 2024 року з вини відповідача ОСОБА_4 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортний засіб, що належить на праві власності ОСОБА_6 та яким керував ОСОБА_1 , зазнав механічних пошкоджень. Вина ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підтверджується постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2025 року у справі № 202/631/25 (провадження № 3/202/954/2025), яка набрала законної сили.
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта». Відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхова компанія визнала подію страховим випадком та 02 квітня 2025 року здійснила виплату страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності у розмірі 160 000,00 грн. Проте, зазначена сума не покриває в повному обсязі фактичний розмір завданих збитків.
Позивачі зазначають, що згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 10129 від 23 січня 2025 року, вартість матеріального збитку є значно вищою. З урахуванням виплаченого страхового відшкодування, різниця (непокрита матеріальна шкода), що підлягає стягненню з безпосереднього заподіювача шкоди – відповідача ОСОБА_4 , становить 392 474,20 грн. За проведення зазначеної експертизи ОСОБА_6 сплатила 8 000,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 10129 від 06 січня 2025 року.
Крім того, позивачі вказують, що ними були понесені додаткові витрати, безпосередньо пов`язані з наслідками ДТП, а саме: ОСОБА_6 сплачено 2 776,00 грн за послуги дефектування та зберігання (стоянку) пошкодженого автомобіля, що підтверджується відповідним рахунком, фіскальним чеком та платіжною інструкцією; ОСОБА_1 понесено витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП у розмірі 4 000,00 грн, що підтверджується актом надання послуг, рахунком та платіжною інструкцією.
Також позивач ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок пошкодження автомобіля він був позбавлений можливості користуватися ним, у зв`язку з чим був змушений укласти договір оренди підмінного транспортного засобу, а також залучити адвоката для захисту своїх інтересів на стадії притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Загальна сума витрат за договором оренди та договорами про надання правової допомоги у справі № 202/631/25 склала 50 500,00 грн, з яких 19 000,00 грн – оренда авто, 31 500,00 грн – правова допомога, які позивач вважає прямими збитками, що підлягають відшкодуванню.
Вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачі обґрунтовують тим, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми шиї, що підтверджується довідкою МКЛ № 6, зазнав сильного стресу та нервового потрясіння, розмір відшкодування якого він оцінює у 30 000,00 грн. ОСОБА_6 вказує на душевні страждання через пошкодження належного їй дороговартісного майна та порушення звичайного ритму життя, оцінюючи завдану моральну шкоду у 10 000,00 грн.
Додатково позивачами заявлено до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу у поточній цивільній справі, що підтверджується Договором про надання правової допомоги № 441, додатковими угодами до нього, актами приймання-передачі наданих послуг та відповідними банківськими квитанціями.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, у яких зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач вказує на неналежність та недопустимість висновку експерта № 10129 від 23 січня 2025 року, посилаючись на те, що автотоварознавче дослідження було проведено на замовлення позивача без належного повідомлення відповідача про дату, час та місце огляду транспортного засобу, чим порушено принцип змагальності. Також відповідач звертає увагу суду на математичну розбіжність у розрахунках позивача: вартість нового автомобіля становить 1 127 800,00 грн, від якої слід відняти виплачене страхове відшкодування у розмірі 160 000,00 грн та суму, за яку позивачі 04 лютого 2025 року відчужили (продали) пошкоджений транспортний засіб – 600 000,00 грн. За розрахунком відповідача, максимальний розмір фактичних втрат не може перевищувати 367 800,00 грн, а не заявлені позивачем 392 474,20 грн. Щодо витрат на оренду автомобіля та послуг адвоката в рамках адміністративного провадження, відповідач наголошує, що вказані витрати не є прямими збитками від ДТП у розумінні ст. 22 ЦК України та не можуть бути стягнуті в якості судових витрат у даній цивільній справі.
Представник позивачів надав відповідь на відзив, у якій пояснив, що згідно з п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, огляд може проводитись без участі інших сторін, якщо вони не з`явилися. На підтвердження належного інформування відповідача суду було надано докази відправки рекомендованих листів, знімки екрану з повідомленнями у менеджері «Viber», а також аудіозапис телефонної розмови. Щодо збільшеної вартості автомобіля, представник позивачів обґрунтував це здійсненими після його придбання поліпшеннями (встановлення сигналізації, тонування тощо) на загальну суму 41 827,00 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 07 листопада 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення повторної судової автотоварознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам НДЕКЦ МВС України.
Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено.
16 січня 2026 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду експертною установою без виконання ухвали від 07 листопада 2025 року у зв`язку з неможливістю надання експерту для натурного огляду об`єкта дослідження – транспортного засобу, оскільки позивачами його було відчужено новому власнику 04 лютого 2025 року. 
Ухвалою суду від 02 лютого 2026 року провадження у справі було поновлено.
Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У цьому ж судовому засіданні судом було розглянуто та відхилено клопотання представника відповідача про залучення нового власника відчуженого автомобіля у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
У судовому засіданні під час розгляду справи по суті та у судових дебатах позивачі та їх представники заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Наполягали на тому, що наданий ними висновок експертного дослідження є належним та допустимим доказом, продаж автомобіля був вимушеним кроком, а понесені витрати, у тому числі на оренду підмінного транспортного засобу, є прямими збитками, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП. Просили позов задовольнити в повному обсязі. До закінчення судових дебатів представником позивачів також було подано детальний розрахунок та докази на підтвердження остаточного розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 49 000,00 грн, які вони просили покласти на відповідача.
Крім того, в судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_2 заявила про зменшення позовних вимог, просячи суд стягнути витрати на оренду підмінного автомобіля та правову допомогу адвоката на стадії адміністративного провадження у загальному розмірі 30 500,00 грн замість раніше заявлених 50 500,00 грн, з яких: 19 000,00 грн – витрати на оренду автомобіля та 11 500,00 грн – витрати на послуги адвоката під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. В іншій частині позовні вимоги представники позивачів підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Відповідач та його представник у судовому засіданні та судових дебатах проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, підтримавши доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Наголошували на тому, що позивачі своїми односторонніми діями щодо відчуження спірного автомобіля до подання позову штучно позбавили суд та відповідача можливості встановити реальний розмір шкоди шляхом проведення повторної судової автотоварознавчої експертизи в натурі. Заявлені суми матеріальної, моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу вважали неспівмірними, недоведеними, безпідставними та завищеними, у зв`язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Суд, заслухавши вступне слово та пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно з частиною 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 грудня 2024 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу, яким керував відповідач ОСОБА_4 , та транспортного засобу Skoda Octavia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер VIN НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачу ОСОБА_6 і яким керував позивач ОСОБА_1 . 
Вина відповідача ОСОБА_4 у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди повністю доводиться постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2025 року у справі № 202/631/25 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Зазначена постанова суду набрала законної сили, а тому обставини щодо наявності вини відповідача у пошкодженні майна позивачів доказуванню не підлягають. 
Дослідивши поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд встановив, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта». Як вбачається з матеріалів страхової справи та розрахункових документів, страхова компанія визнала вказану подію страховим випадком та 02 квітня 2025 року перерахувала страхове відшкодування в розмірі 160 000,00 грн, що становить ліміт відповідальності страховика за майнову шкоду.
На підтвердження розміру фактично завданої матеріальної шкоди судом досліджено наданий стороною позивачів висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 10129 від 23 січня 2025 року, складений експертом Крутінем В.І. Відповідно до даного висновку, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивачів становить 552 474,20 грн.
Перевіряючи доводи відповідача щодо порушення його прав під час проведення вказаного дослідження, суд дослідив надані позивачем докази сповіщення, а саме: документи АТ «Укрпошта» про направлення рекомендованої кореспонденції, знімки екрану (скріншоти) з мобільного додатку «Viber», що фіксують відправку повідомлень на номер телефону відповідача, а також аудіозапис телефонної розмови.
Оцінюючи надані позивачем знімки екрану (скріншоти) переписки з мобільного додатку «Viber» на підтвердження факту належного сповіщення відповідача про дату, час та місце проведення автотоварознавчого дослідження, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронне листування. Роздруківки (скріншоти) електронної переписки є лише паперовою копією електронного доказу. Згідно з частинами першою та другою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Вирішуючи питання про допустимість доказів, наданих позивачем у вигляді аудіозапису телефонної розмови, суд бере до уваги, що відповідач та його представник у судовому засіданні не заперечували сам факт проведення вказаної телефонної розмови між сторонами та підтвердили, що на записі зафіксовано голос відповідача.
Разом з тим, суд враховує Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011 (справа щодо офіційного тлумачення положення частини 3 статті 62 Конституції України), у якому зазначено наступне.
Згідно з частинами 1, 2 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Стаття 31 Конституції України гарантує кожному таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть встановлюватися лише судом у випадках, передбачених законом.
Розглядаючи справу, Конституційний Суд узяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права, і саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, зокрема праву на повагу до приватного і сімейного життя та таємницю кореспонденції (стаття 8 Конвенції).
Системний аналіз законодавства свідчить, що здійснення неуповноваженими фізичними або юридичними особами на власний розсуд будь-яких заходів, які мають ознаки оперативно-розшукової діяльності, порушує конституційні права і свободи людини. Голос фізичної особи є проявом особистого характеру, що охороняється, і здійснення його звукового запису або використання можливе тільки з відома та згоди цієї особи. Оскільки законодавством не передбачено проведення аудіофіксування телефонних розмов без попередження співрозмовника, такий аудіозапис не можна вважати отриманим у встановленому законом порядку. 
Позивачем не надано суду доказів попередження відповідача про здійснення запису телефонної розмови та отримання його згоди на це, як не надано і будь-яких інших доказів наявності законних підстав для втручання у приватне спілкування особи.
Враховуючи вищенаведене, незважаючи на те, що сторона відповідача не заперечувала факт проведення телефонної розмови та належність голосу на аудіозаписі відповідачу, суд приходить до висновку, що наданий позивачем звукозапис є недопустимим доказом, оскільки особа не була попереджена про запис телефонної розмови, у зв`язку з чим доказ отримано з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України.
Разом з тим, на підтвердження факту належного повідомлення відповідача ОСОБА_4 про дату, час та місце проведення автотоварознавчого дослідження, судом безпосередньо досліджено надані стороною позивачів письмові докази, а саме: копію запрошення на незалежну експертизу, призначену на 06 січня 2025 року о 13:00 год., опис вкладення до поштового відправлення, фіскальний чек та поштову накладну.
Судом встановлено, що вказане запрошення було завчасно надіслане позивачем рекомендованим поштовим відправленням 30 грудня 2024 року (трек-номер № 4908301006671) на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 .
16 січня 2025 року дане поштове відправлення повернулося на адресу відправника.
Оцінюючи вказані обставини, суд враховує положення пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, згідно з яким у разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі. Направлення повідомлення за належною адресою реєстрації відповідача є належним та достатнім виконанням обов`язку щодо його інформування. Ризик наслідків неотримання кореспонденції, доставленої за зареєстрованим місцем проживання, несе адресат.
З огляду на викладене, суд визнає вказані письмові докази належними, допустимими, достовірними та бере їх до уваги як підтвердження факту належного повідомлення особи про проведення експертизи.
Також судом досліджено квитанцію до прибуткового касового ордера № 10129 від 06 січня 2025 року, яка підтверджує сплату позивачем ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн за проведення вищевказаного автотоварознавчого дослідження.
Щодо вартості пошкодженого транспортного засобу до ДТП, судом досліджено договір купівлі-продажу № 5655/24/076 від 27.09.2024 автомобіля в автосалоні, за яким його первісна вартість становила 1 127 800,00 грн, а також надані позивачами чеки та акти виконаних робіт на суму 41 827,00 грн, які підтверджують здійснення поліпшень транспортного засобу після його придбання.
Крім того, судом встановлено та підтверджено належними письмовими доказами факт відчуження позивачами пошкодженого транспортного засобу. Згідно з договором купівлі-продажу від 04 лютого 2025 року, спірний автомобіль був проданий третій особі за ціною 600 000,00 грн.
Вказана обставина стала підставою для неможливості виконання ухвали суду від 07 листопада 2025 року про призначення повторної судової автотоварознавчої експертизи. Як вбачається з повідомлення НДЕКЦ МВС України від 24 лютого 2026 року, матеріали цивільної справи були повернуті без виконання у зв`язку з об`єктивною неможливістю експерта провести натурний огляд об`єкта дослідження.
На підтвердження понесених додаткових витрат, пов`язаних із наслідками дорожньо-транспортної пригоди, судом досліджено надані позивачкою ОСОБА_6 рахунок-фактуру № АДС-000927 від 24.01.25 року, фіскальний чек та платіжну інструкцію, які у своїй сукупності підтверджують факт надання та оплати послуг із дефектування, а також зберігання (стоянку) пошкодженого транспортного засобу на СТО на загальну суму 2 776,00 грн.
Також судом досліджено докази щодо понесення витрат на евакуацію пошкодженого автомобіля з місця скоєння ДТП, заявлених позивачем ОСОБА_1 . Факт залучення спеціалізованої техніки та оплати послуг евакуатора у розмірі 4 000,00 грн підтверджується долученими до матеріалів справи актом надання послуг № 25/12-1 від 25 грудня 2024 року, рахунком № 25/12-1 від 25 грудня 2024 року та платіжною інструкцією.
Щодо обґрунтування вимог про стягнення збитків у вигляді витрат на оренду підмінного автомобіля за час неможливості користування власним транспортним засобом, судом досліджено договір оренди транспортного засобу № 12/12/24 від 26 грудня 2024 року, укладений позивачем ОСОБА_1 , а також відповідні платіжні документи, що свідчать про фактичне користування орендованим автомобілем та сплату орендних платежів на загальну суму 19 000,00 грн.
Досліджуючи матеріали щодо вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на стадії притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, в рамках розгляду справи № 202/631/25, суд безпосередньо дослідив договори про надання правової допомоги № 27/12/2024 від 27 грудня 2024 року та № 441 від 17 лютого 2025 року, укладені ОСОБА_1 з адвокатом, а також квитанції, які підтверджують перерахування грошових коштів на загальну суму 31 500,00 грн.
На підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , спричиненої ушкодженням здоров`я під час ДТП, судом досліджено медичну довідку, видану Комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна лікарня №6» Дніпровської міської ради. Зі змісту вказаного медичного документа вбачається, що після дорожньо-транспортної пригоди позивач звертався за медичною допомогою, йому було діагностовано травму шийного відділу хребта та призначено відповідне амбулаторне лікування.
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивачки ОСОБА_6 у розмірі 10 000,00 грн, судом досліджено матеріали справи в контексті доведення факту душевних страждань, порушення нормального ритму життя та необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення пошкодженого дороговартісного майна, що є її власністю.
Крім того, на стадії вирішення питання про розподіл судових витрат у поточній цивільній справі, судом детально досліджено докази, подані представником позивачів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 49 000,00 грн. До матеріалів справи долучено та досліджено судом Договір про надання правової допомоги № 441, укладений між позивачами та адвокатським бюро, додаткові угоди до нього, акти приймання-передачі наданих послуг, у яких деталізовано обсяг виконаних робіт і витрачений адвокатом час на кожну процесуальну дію, а також відповідні банківські квитанції, що беззаперечно підтверджують фактичну оплату позивачами вказаних послуг.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Окрім цього, відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Також, відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). 
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Окрім цього, частиною другою цієї ж статті встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Також, згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до частини першої статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). 
Окрім цього, відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Також, згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), доводи про те, що особу не було повідомлено про технічний огляд автомобіля для проведення експертного дослідження, не заслуговують на увагу та не є підставою для визнання висновку експерта неналежним доказом, якщо виклик відповідача на огляд транспортного засобу було здійснено шляхом направлення відповідного повідомлення, що узгоджується з вимогами пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Окрім цього, відсутність відповідача під час огляду за умови його належного інформування не позбавляє експертний висновок доказової сили.
Згідно з дослідженими судом доказами у цій справі, сторона позивачів завчасно направила на адресу відповідача повідомлення про дату та час проведення автотоварознавчого дослідження, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями поштового зв`язку, накладними та роздруківками повідомлень, а тому суд визнає висновок експертного дослідження № 10129 належним та допустимим доказом. Також, суд критично оцінює твердження відповідача про те, що подальше відчуження (продаж) позивачами автомобіля 04 лютого 2025 року унеможливило встановлення істини у справі, оскільки відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, і реалізація пошкодженого майна до подання позову не позбавляє позивачів права на відшкодування завданих збитків на підставі первинного експертного висновку, який відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 331/6395/18 (провадження № 61-15805св19), власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Окрім цього, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування, яке виплачується страховиком з урахуванням зносу деталей, не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, то майнова шкода у вигляді різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Також, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, і в такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Згідно з установленими судом обставинами, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивачів згідно з висновком експерта становить 552 474,20 грн, тоді як страхова компанія виплатила ліміт відповідальності у розмірі 160 000,00 грн. Окрім цього, суд відхиляє наданий відповідачем альтернативний розрахунок шкоди у розмірі 367 800,00 грн, який базується на відніманні вартості продажу автомобіля після ДТП від ціни нового транспортного засобу, оскільки відповідно до статті 22 ЦК України розмір збитків визначається виходячи з реальної вартості відновлювального ремонту, а ціна подальшої реалізації залишків транспортного засобу не є передбаченим законом критерієм для зменшення обсягу відповідальності винної особи за завдані механічні пошкодження, відтак з відповідача підлягає стягненню різниця у розмірі 392 474,20 грн.
Вирішуючи вимогу позивача ОСОБА_1 про стягнення витрат на оренду підмінного транспортного засобу у розмірі 19 000,00 грн, суд виходить з того, що вказані витрати, понесені за власним волевиявленням позивача для забезпечення власного комфорту пересування під час неможливості використання пошкодженого автомобіля, не є прямими збитками та не знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з фактом дорожньо-транспортної пригоди у розумінні норм цивільного законодавства, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Також, оцінюючи вимоги позивачів щодо стягнення додаткових матеріальних витрат, суд зазначає, що витрати на послуги евакуатора у розмірі 4 000,00 грн, витрати на дефектування транспортного засобу на СТО у розмірі 2 776,00 грн та витрати на оплату послуг експерта у розмірі 8 000,00 грн обґрунтовано підлягають стягненню з відповідача. Окрім цього, наявними у справі платіжними документами підтверджується, що вказані витрати є реальними збитками позивачів, оскільки вони були об`єктивно необхідними для усунення наслідків правопорушення, фіксації пошкоджень та визначення обсягу завданої шкоди, і безпосередньо пов`язані з неправомірними діями відповідача.
Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, і за результатами розгляду справи ці витрати підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Окрім цього, розглядаючи вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката, понесених на стадії притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, в рамках розгляду справи № 202/631/25, у розмірі 31 500,00 грн, суд зазначає, що вказані суми не є судовими витратами у розумінні норм глави 8 розділу І ЦПК України, оскільки вони були понесені поза межами розгляду даної цивільної справи.
Також, заявлені витрати на правову допомогу в адміністративному провадженні не можуть бути визнані збитками (реальною майновою шкодою) у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки вони не перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з фактом дорожньо-транспортної пригоди та механічним пошкодженням майна позивачів, а є наслідком самостійної реалізації позивачем свого права на отримання правової допомоги під час розгляду іншої справи щодо притягнення винної особи до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 331/247/21 (провадження № 61-5175св21), витрати на професійну правничу допомогу, понесені особою під час розгляду іншої справи, не є шкодою чи збитками у розумінні вимог статей 22, 1166 ЦК України, та не можуть стягуватися як матеріальні збитки, оскільки випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин. За своєю правовою природою такі витрати можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, і лише в тому процесі, в якому розглядалась справа. Окрім цього, судові витрати не є тотожними заподіяній шкоді чи матеріальним збиткам та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому процесуальним законом порядку.
З огляду на вищезазначене, вимоги позивача про стягнення 11 500,00 грн витрат на правову допомогу, понесених у справі про адміністративне правопорушення, як майнової шкоди, задоволенню не підлягають.
Оцінюючи вимоги позивачів щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що факт завдання такої шкоди знайшов своє підтвердження під час судового розгляду. Так, позивачу ОСОБА_1 завдано фізичного болю внаслідок отримання тілесних ушкоджень під час ДТП, що підтверджується медичною довідкою, а також психологічного стресу. 
Окрім цього, позивачці ОСОБА_6 моральну шкоду завдано у зв`язку з пошкодженням належного їй майна, що призвело до порушення звичайного способу життя та вимагало додаткових зусиль для організації його відновлення. Також, з урахуванням характеру та обсягу страждань позивачів, тривалості порушення їхніх прав, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення цих вимог, визначивши суму відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у розмірі 10 000,00 грн, а на користь ОСОБА_6 – у розмірі 5 000,00 грн.
Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI. Відповідно до частини першої статті 4 вказаного Закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, – у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З матеріалів справи вбачається, що загальна ціна позову, заявлена позивачами, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, становить 477 750,20 грн. З огляду на вказані норми Закону України «Про судовий збір», правильний розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову, становить 4 777,50 грн.
Натомість, як підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, позивачами при зверненні до суду було фактично сплачено судовий збір у загальному розмірі 11 399,70 грн.
Таким чином, сума сплаченого позивачами судового збору є неправильною, оскільки судовий збір внесено в більшому розмірі, ніж це встановлено законом, а також підлягає перерахунку у зв`язку зі зменшенням позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відтак, позивачі не позбавлені права звернутися до суду із відповідним клопотанням про повернення з Державного бюджету України надміру сплаченої суми, а також суми, що підлягає поверненню у зв`язку зі зменшенням позовних вимог.
Вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до вимог статті 141 ЦПК України розподілу підлягає розмір судових витрат, який є обґрунтованим і визначеним законом, пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог.
Як встановлено судом, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 422 250,20 грн, з яких: 392 474,20 грн – різниця майнової шкоди, 8 000,00 грн – витрати на експертизу, 2 776,00 грн – дефектування та стоянка, 4 000,00 грн – послуги евакуатора, 5 000,00 грн – моральна шкода на користь ОСОБА_6 , 10 000,00 грн – моральна шкода на користь ОСОБА_1 .
Зважаючи на те, що розмір задоволених позовних вимог становить 422 250,20 грн, пропорційна сума судового збору, яка підлягає відшкодуванню позивачам за рахунок відповідача, становить 4 222,50 грн. Отже, з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути судовий збір саме у розмірі 4 222,50 грн.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.
Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання професійної правничої допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Відповідно частини першої та частини другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). 
У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. 
Суд встановив, що понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 49 000,00 грн підтверджуються матеріалами цієї цивільної справи: Договором про надання правової допомоги № 441 від 17 лютого 2025 року, укладеним між позивачами та адвокатським бюро, додатковими угодами до нього, 13 актами приймання-передачі наданих послуг, у яких деталізовано обсяг виконаних робіт і витрачений адвокатом час на кожну процесуальну дію, а також відповідними банківськими квитанціями, що підтверджують фактичну оплату позивачами вказаних послуг. 
Проте, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, вирішуючи питання витрат на правничу допомогу, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.) 
Суд враховує, що хоча дана справа розглядалася за правилами загального позовного провадження із проведенням судових засідань, проте спірні правовідносини є відносно типовими, з усталеною судовою практикою щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Окрім цього, суд, проаналізувавши обсяг наданих послуг, а також беручи до уваги типовість заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що заявлений гонорар у розмірі 49 000,00 грн не повною мірою відповідає критеріям співмірності та розумності. Враховуючи той факт, що позовні вимоги підлягають задоволенню лише частково, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним. 
Тому, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням викладених обставин та пропорційності до задоволених позовних вимог, суд вважає суму в розмірі 30 000,00 гривень співмірним відшкодуванням за надану правничу допомогу у цій справі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів. 
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, –
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 : майнову шкоду у розмірі 392 474 (триста дев`яносто дві тисячі чотириста сімдесят чотири) гривні 20 копійок; витрати на проведення автотоварознавчого експертного дослідження у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок; витрати на дефектування та стоянку пошкодженого транспортного засобу у розмірі 2 776 (дві тисячі сімсот сімдесят шість) гривень 00 копійок; відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 : витрати на послуги евакуатора у розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 222 (чотири тисячі двісті двадцять дві) гривні 50 копійок.
Роз`яснити позивачам їх право звернутися до суду із відповідним клопотанням про повернення з Державного бюджету України частини сплаченої суми судового збору в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 22 травня 2026 року.

ПОЗИВАЧ 1: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
ПОЗИВАЧ 2: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя        Н.  В.  Недобитюк