ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1694/25	

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.
за участю секретаря судового засідання – Псярук О.В.
за участю представників сторін:
від скаржника – Кулик А. Я.
від відповідача – Гущенков Є. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівської міської ради
(вх. ЗАГС №01-05/597/26, від 03.03.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Щигельська О.) від 21.01.2026 у справі №914/1694/25
за позовом Львівської міської ради
до Приватного акціонерного товариства «Львівський інструментальний завод»
про стягнення 2 069 950,43 грн

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Львівської області звернулася Львівська міська рада з позовом до Приватного акціонерного товариства «Львівський інструментальний завод» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 2 069 950,43 грн, з яких: 1 697 324,36 грн - основного боргу, 298 269,31 грн - інфляційних втрат,74 356,76 грн - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як забудовник, без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту протягом здійснення будівництва підземного паркінгу із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг 3) у м. Львові, а отже зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо сплати пайового внеску не виконав.
Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в сумі 2 069 950,43 грн з яких: 1 1697324,36 грн - основного боргу, 298 269,31 грн - інфляційних втрат та 74 356,76 грн - 3% річних.
Господарський суд Львівської області рішенням від 21.01.2026 у справі №914/1694/25 у задоволенні позову відмовив повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що збудований відповідачем об`єкт - підземний паркінг на вул. Замарстинівській, 170 у м. Львові - є об`єктом транспортної (автомобільної) інфраструктури, а тому Відповідач відповідно до підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №132-ІХ та ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019 не підлягає залученню до пайової участі у розвитку інфраструктури міста.
Враховуючи, що позивач не довів наявності у відповідача обов`язку сплачувати пайовий внесок, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення безпідставно збережених коштів, а також похідних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
03.03.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/1694/25.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Зварич О.В., Міліціанов Р.В.
Суддя-доповідач Західного апеляційного господарського суду Ржепецький В.О. ухвалою від 09.03.2026 залишив без руху апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/1694/25; визначив, що недоліки апеляційної скарги мають бути усунуті шляхом подання до апеляційного суду заяви про усунення недоліків апеляційної скарги з належними доказами сплати судового збору у встановленому судом в цій ухвалі розмірі; встановив скаржнику десятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
13.03.2026 скаржник усунув недоліки апеляційної скарги.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/1694/25; встановив учасникам справи десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження на подання відзиву на апеляційну скаргу і доказів надсилання копій відзиву учасникам справи; витребував матеріали справи.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.03.2026 призначив розгляд справи №914/1694/25 на 30.04.2026.
У зв`язку з відпусткою судді – члена колегії Зварич О. В. з 27.04.2026 до 08.05.2026, розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки керівника апарату №75 від 27.04.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та здійснено автоматичну заміну судді – члена колегії Зварич О. В.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Ржепецький В.О., судді – члени колегії Іванчук С.В. та Міліціанов Р.В.
В апеляційній скарзі Львівська міська рада просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/1694/25 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити; вирішити питання судових витрат. В апеляційній скарзі скаржник покликається на такі обставини: суд першої інстанції неправильно застосував п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, ототожнивши поняття «паркінг» з «об`єктом транспортної інфраструктури»; суд не перевірив, чи не містить висновок експерта відповідей на питання права, не відмежував технічні висновки від правових оцінок та прийняв правову кваліфікацію, запропоновану експертом, що є істотним порушенням процесуального закону та проігнорував належні та аргументовані заперечення позивача; місцевий господарський суд не надав правової оцінки цільовому призначенню земельної ділянки 02.03 (житлова забудова), не дослідив його значення для визначення правової природи об`єкта та не співвідніс його з вимогами законодавства; посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №910/7196/24 як на підставу для звільнення відповідача від сплати пайової участі є необґрунтованим, оскільки зазначена постанова стосується іншого нормативного регулювання, інших фактичних обставин та не містить загального висновку щодо природи паркінгів як об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури у розумінні Закону №132-ІХ.
30.04.2026 через систему «Електронний суд» представник відповідача – Гущенков Є.В. подав відзив на апеляційну скаргу. в якому просить апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Відзив обґрунтований тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, який правильно встановив фактичні обставини справи та належним чином застосував норми матеріального права. Спірний об`єкт за своїми технічними характеристиками є підземним паркінгом (гаражем підземним), що відповідно до ДК 018-2000 класифікується за кодом 1242.2 та належить до класу «Будівлі транспорту та зв`язку», а отже має ознаки об`єкта транспортної інфраструктури. Такий статус підтверджується проєктною документацією, дозвільними документами, сертифікатом про прийняття об`єкта в експлуатацію та висновком комісійної будівельно-технічної експертизи № 1948/11-2025, який не був спростований апелянтом належними та допустимими доказами. При цьому Закон № 132-IX не ставить застосування звільнення від сплати пайової участі у залежність від форми власності об`єкта, кола осіб, які ним користуються, категорії земельної ділянки чи розташування об`єкта у певній функціональній зоні, а визначальним є саме його функціональне призначення як об`єкта транспортної інфраструктури. Суд першої інстанції не поклав рішення виключно на висновок експерта, а здійснив оцінку всіх доказів у їх сукупності відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України, тоді як апелянт фактично зводить свої доводи до незгоди з такою оцінкою та пропонує власне тлумачення законодавства, яке не ґрунтується на його змісті.
Крім того, правомірність висновків суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.07.2025 у справі № 910/7196/24, де роз`яснено, що будівництво об`єктів транспортної інфраструктури є самостійною формою участі забудовника у розвитку міської інфраструктури та виключає обов`язок сплати пайової участі, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення не існує.
30.04.2026 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача - Сагайдак А.М. повторно подав відзив на апеляційну скаргу, зміст якого є аналогічним відзиву, поданому 30.04.2026 через систему «Електронний суд» представником відповідача Гущенковим Є.В.
30.04.2026 через підсистему «Електронний суд» Гущенковим Є.В. та Сагайдаком А.М. подано клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, призначеного на 30.04.2026 о 10 год 30 хв, яке мотивоване погіршенням стану здоров`я та неможливістю забезпечити участь у судовому засіданні.
У зв`язку з неявкою представників відповідача та з метою повного, всебічного й об`єктивного розгляду справи ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 розгляд справи № 914/1694/25 відкладено на 04.06.2026.
03.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Гущенкова Є.В. та Сагайдака А.М. надійшли додаткові пояснення щодо доводів апеляційної скарги.
04.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У судове засідання представник скаржника не з`явився. Представник відповідача, який з`явився в судове засідання, заперечив проти відкладення розгляду справи, зазначивши, що Львівська міська рада мала можливість забезпечити участь іншого представника у справі.
Враховуючи необхідність забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відкладення її розгляду в межах строку, визначеного статтею 273 ГПК України, у зв`язку з чим ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2026 розгляд справи № 914/1694/25 відкладено на 10.06.2026.
Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.
10.06.2026 в судовому засіданні взяли участь представники апелянта та відповідача, які підтримали позиції, висловлені у процесуальних заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням виконавчого комітету від 27.07.2018 №803 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ПрАТ «Львівський інструментальний завод» підземного паркінгу на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 3)» затверджено містобудівні умови на будівництво підземного паркінгу на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 3).
Замовником будівництва є ПАТ «Львівський інструментальний завод» (п.1.2 розділу 1 містобудівних умов та обмежень).
Цільове призначення земельної ділянки площею 4,1175 га (кадастровий номер 4610137500:05:002:0107) – 02.03 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (п.1.3 розділу 1 містобудівних умов та обмежень).
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку – земельна ділянка з кадастровим номером 4610137500:05:002:0107 перебуває у комунальній власності Львівської міської ради.
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові надано дозвіл на виконання будівельних робіт №ЛВ112190911478 від 01.04.2019 на «Будівництва підземного паркінгу із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг 3) у м. Львові».
21.11.2023 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано акт готовності об`єкту до експлуатації.
Як вбачається з Акту від 21.11.2023: найменування закінченого будівництвом об`єкта згідно з проєктом – «Будівництво підземного паркінгу на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 3) у м.Львів»; код об`єкта будівництва згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000: 1242.2 гаражі підземні; початок виконання будівельних робіт – квітень 2019; дата закінчення робіт – листопад 2023 (пункт 5 акту); кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту – будівництво об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) не сплачуються (п.12 акту).
Згідно з сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ЛВ122231123703, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ вищевказаний об`єкт нерухомості прийнято в експлуатацію 24.11.2023.
У розділі «пайова участь» зазначено підставу для звільнення від сплати пайової участі – будівництво об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Пайова участь не сплачувалась згідно п. 13 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20.09.2019.
Водночас, департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску у розмірі 4 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розрахований відповідно до загальної вартості основних фондів будівництва об`єкта.
У сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ЛВ122231123703, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ 24.11.2023 загальну вартість основних фондів, що приймаються в експлуатацію, визначено у 42 433 109 грн.
Позивач здійснив розрахунок пайового внеску та визначив його розмір в сумі 1 697 324,36 грн (42 433 109,00 грн х 0,04).
Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся до господарського суду з вимогою стягнути з відповідача безпідставно збережені грошові кошти в сумі 1 697 324,36 грн, а також 298 269,31 грн інфляційних втрат та 74356,76 грн 3% річних, нарахованих за період з 27.11.2023 по 13.05.2025.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом «Про регулювання містобудівної діяльності».
Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною 1 ст. 2 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проєктної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону комплексна забудова території здійснюється з метою забезпечення реалізації громадських інтересів і спрямовується на попереднє проведення інженерної підготовки, спорудження зовнішніх інженерно-транспортних мереж, об`єктів соціальної сфери, житлових будинків, інших об`єктів будівництва, а також на благоустрій території. Комплексна забудова території може здійснюватися шляхом комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду одним або кількома інвесторами.
При цьому за змістом статті 23 Закону України «Про планування і забудову територій», під будівництвом у цьому Законі мається на увазі розміщення та здійснення будівництва нових об`єктів, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт, впорядкування існуючих об`єктів містобудування, розширення та технічне переоснащення підприємств.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до ч.3 ст.40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Частиною 4 ст.40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва:
1) об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;
2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;
3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;
4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;
5) об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;
6) об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;
7) об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;
8) об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;
9) об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);
10) об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків.
Отже, ч.4 ст. 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачала винятки, відповідно до яких замовники будівництва звільнялись від обов`язку сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Водночас у всіх інших випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту було обов`язком, а не правом забудовника, який виник на підставі положень закону. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим для забудовника у відповідності до вимог, зокрема, частин 2, 3 та 9 ст. 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності».
При цьому відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №643/21744/19 (на неврахування якої посилається прокурор), від 08.10.2019 у справі №911/594/18, від 22.08.2018 у справі №339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі №904/2258/20.
Разом з тим, 01.01.2020 набули чинності норми Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX, якими ст. 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього вбачається, що законодавцем було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:
- договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог ст.40 Закону №3038-VI, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абз.1 п.2 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX);
- якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, абз.2 п.2 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва (для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта).
Положеннями пп.2 абз.2 п.2 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX передбачалось, що пайова участь не сплачується у разі будівництва:
- об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;
- будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;
- будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;
- індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;
- об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;
- об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;
- об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;
- об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;
- об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);
- об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;
- об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;
- об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;
- об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції).
Отже, системний аналіз наведених вище норм свідчить, що положення пп.2 абз.2 п.2 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» фактично є тотожними нормі ч.4 ст. 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», що втратила чинність на підставі вказаного закону.
За таких обставин, обов`язок щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у певної категорії забудовників щодо чітко визначених об`єктів забудови був відсутній як до 01.01.2020 на підставі вимог ч.4 ст.40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», так і після 01.01.2020 на підставі положень пп.2 абз.2 п.2 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».
Щодо інших об`єктів (які не входять у вище вказаний перелік), будівництво яких розпочато до 01.01.2020 (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені), у відповідності до пп.1 абз.2 п.2 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених пп.2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Надаючи оцінку доводам скаржника, а також відповідним висновкам суду першої інстанції, в тій частині, що внаслідок зведення будівлі підземного паркінгу він вважається таким, що фактично взяв участь у розвитку транспортної інфраструктури міста, саме в силу того, що виконуючи свою функцію, ця будівля сприяє тим чи іншим чином функціонуванню транспортної інфраструктури міста, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до аналізу змісту наведених вище положень, нормативною підставою для звільнення забудовника від сплати передбаченого Законом пайового внеску не є похідна участь у розвитку відповідної інфраструктури, але виключно зведення об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) згідно з буквальним тлумаченням відповідного переліку наведених вище норм.
Таким чином, для правильного вирішення спору має бути доведено чи можна вважати збудований об`єкт таким, що є об`єктом транспортної інфраструктури відповідно до закону.
Закон України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» містить таке визначення: Інженерно-транспортна інфраструктура – комплекс інженерних, транспортних споруд і комунікацій. 
Розширене тлумачення складових цього визначення можна виснувати з таких джерел.
Відповідно до пункту 3.9 державних будівельних норм ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проєктної документації на будівництво», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04 червня 2014 року №163, лінійний об`єкт інженерно-транспортної інфраструктури – різновид наземних, надземних або підземних лінійних споруд для пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів, передачі електроенергії тощо.
Визначення транспортної інфраструктури, в свою чергу, наведене в ДБН Б.2.2-12:2019 п.3.65, відповідно до яких, транспортна інфраструктура – система транспортних споруд i мереж.
Галузевими будівельними нормами ГБН Г.1-218-182:2011 визначено: п.3.3 р.3 - Лінійні споруди – споруди та комплекси споруд на землях дорожнього господарства (шляхово-експлуатаційні дільниці, їх підрозділи, в тому числі житлові будинки, об`єкти дорожнього зв`язку, майстерні для ремонту техніки, склади для збереження матеріалів, інженерні мережі, колодязі, резервуари та інші), що задіяні на забезпеченні виконання робіт з ремонтів та утримання автомобільних доріг і є складовою частиною автомобільної дороги.
Відповідно до п. 2 Порядку надання коштів для облаштування індустріальних (промислових) парків та/або забезпечення будівництва об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, необхідних для створення та функціонування індустріальних (промислових) парків, а також здійснення компенсації витрат на підключення та приєднання до інженерно-транспортних мереж, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2024 р. № 644, об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури - об`єкти інженерних, транспортних споруд і комунікацій (автомобільні шляхи, лінії зв`язку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інженерні комунікації тощо).
Об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури – об`єкти інженерних, транспортних споруд і комунікацій (автомобільні шляхи, лінії зв`язку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання та водовідведення, інженерні комунікації тощо). 
Таке визначення міститься у п. 2 Порядку надання компенсації вартості збудованих заявником або інвестором із значними інвестиціями об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, необхідних для реалізації інвестиційного проекту із значними інвестиціями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 березня 2024 р. № 292.
Відповідно до п.6 Методики визначення базового річного рівня споживання паливно-енергетичних ресурсів та житлово-комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України 06 липня 2023 року N 578 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27 липня 2023 року N 643), об`єкт транспортної інфраструктури - вулиця, дорога, площа, транспортна розв`язка в одному та різних рівнях, пішохідний перехід в одному та різних рівнях, штучна споруда на вулиці або дорозі (міст, шляхопровід, естакада, тунель), що знаходиться в межах населеного пункту.
Відтак, можна дійти висновку, що об`єктами інженерно-транспортної інфраструктури є споруди і комунікації, які становлять єдину систему і перебуваючи в її складі, призначені для забезпечення її функціонування.
До об`єктів транспортної інфраструктури, таким чином, відносяться: земляне полотно, проїзна частина, дорожнє покриття, смуга руху, споруди дорожнього водовідводу, штучні споруди, інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, технологічного зв`язку, вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху), об`єкти дорожнього сервісу та архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, що призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг; технічні засоби організації дорожнього руху, автопавільйони, лінійні споруди і комплекси, що забезпечують функціонування і збереження доріг; елементи санітарного облаштування, зелені насадження, а також лінійні та інші споруди для виконання ремонтів та утримання доріг, їх збереження і контролю дорожнього руху, комплекси дорожнього сервісу; поромні переправи, снігозахисні споруди, протилавинні і протисельові споруди, уловлювальні з`їзди; майданчики для стоянки транспортних засобів, відпочинку, видові, для складування дорожньо-будівельних та інших матеріалів; нагірні канави, випарні басейни, відкриті та закриті дренажні системи тощо.
Підземні паркінги, виходячи з наведеного не мають ознак, необхідних для обґрунтованого віднесення об`єктів такого типу до складових комплексу транспортної інфраструктури міста.
Судом також враховуються положення статті 30 Закону України «Про транспорт», яка встановлює, що до складу автомобільного транспорту входять підприємства автомобільного транспорту, що здійснюють перевезення пасажирів, вантажів, багажу, пошти, авторемонтні і шиноремонтні підприємства, рухомий склад автомобільного транспорту, транспортно-експедиційні підприємства, а також автовокзали і автостанції, навчальні заклади, ремонтно-будівельні організації та соціально-побутові заклади, інші підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, що забезпечують роботу автомобільного транспорту.
Стаття 31 названого Закону відносить до земель автомобільного транспорту землі, надані в користування під споруди і устаткування енергетичного, гаражного та паливно-роздавального господарства, автовокзали, автостанції, лінійні виробничі споруди, службово-технічні будівлі, станції технічного обслуговування, автозаправні станції, автотранспортні, транспортно-експедиційні підприємства, авторемонтні заводи, бази, вантажні двори, майданчики контейнерні та для перечеплення, службові та культурно-побутові приміщення й інші об`єкти, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. 
Аналогічний склад земель автомобільного транспорту закріплений також в частині 1 статті 71 Земельного кодексу України.
До земель дорожнього господарства належать землі, надані в користування під проїзну частину, узбіччя, земляне полотно, декоративне озеленення, резерви, кювети, мости, тунелі, транспортні розв`язки, водопропускні споруди, підпірні стінки, смуги відведення і розташовані в їх межах інші дорожні споруди та обладнання.
До складу земель дорожнього господарства входять також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: паралельні об`їзні дороги, паромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з`їзди; майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об`єкти служби дорожнього сервісу; будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; придорожні лісосмуги для захисту доріг і вирощування деревини, в тому числі ділової.
Водночас, цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовано підземний паркінг (кадастровий номер 4610137500:05:002:0107) – для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Зазначена земельна ділянка не належить до земель загального користування та не віднесена до земель транспорту. 
Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до вулично-дорожньої мережі віднесено автомобільні стоянки та майданчики для паркування транспортних засобів з інженерними та допоміжними спорудами.
Податковий кодекс України (п.14.1.104 ст.14) під терміном «майданчики для платного паркування» розуміє його як площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів. 
Об`єктом оподаткування майданчику для платного паркування є земельна ділянка, яка згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради спеціально відведена для забезпечення паркування транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, тротуарах або інших місцях, а також комунальні гаражі, стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх частини), які побудовані за рахунок коштів місцевого бюджету, за винятком площі земельної ділянки, яка відведена для безоплатного паркування транспортних засобів, передбачених ст.30 Закону «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (п.268-1.2.1 ст.268-1 Податкового кодексу України).
З наведеного, гаражі або підземні паркінги, в тому числі ті, які побудовані на земельній ділянці, не відведеній для цього та/або входять до складу будівель житлової забудови, до вулично-дорожньої мережі, а таким чином і до складу відповідного комплексу транспортної інфраструктури, не входять.
Узагальнюючи наведене, апеляційний суд повторює, що в розумінні наведених положень чинного законодавства, у питанні віднесення об`єкту нерухомості до об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, визначальними не є обставини впливу факту зведення останнього на стан інфраструктури, а те, що він є частиною існуючого комплексу комунікацій та споруд транспортної інфраструктури міста та, відповідно, виконує системну функцію у її складі.
Виходячи з зазначено, судом визнаються обґрунтованими твердження скаржника, що оскільки підземні паркінги входять до складу житлового комплексу та є його функціональними елементами, вони не включені до вулично-дорожньої мережі міста, не забезпечують організацію транспортних потоків між частинами населеного пункту та не виконують функцій транзитного або системного переміщення транспортних засобів, їх призначення полягає у тимчасовому розміщенні транспортних засобів мешканців і користувачів конкретного житлово-комерційного комплексу, що свідчить про їх локальний характер, його будівництво не формує новий елемент транспортної системи населеного пункту, не розширює та не модернізує існуючу мережу і не виконує функції забезпечення потреб територіальної громади в цілому.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції про відмову у позові, яке ґрунтується на висновку про те, підземний паркінг із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 у м. Львові є об`єктом транспортної інфраструктури, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, які зазначено вище.
Стосовно висновку експертів за результатами проведення комісійної будівельно-технічної експертизи №Т948/11-2025 від 10.11.2025, колегія суддів звертає увагу на таке.
Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов`язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов`язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Одним із засобів встановлення обставин справи є висновок судового експерта (п.2 ч.2 ст. 73 ГПК України). 
Суд відзначає, що висновок експерта є одним із джерел одержання доказів.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Тобто саме на суди покладається обов`язок щодо встановлення усіх обставин справи на підставі всебічного дослідження належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, здійснення їх оцінки та, за необхідності, перевірки.
Вищенаведені висновки викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 640/22708/21 та від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а.
Згідно висновками експертів за результатами проведення комісійної будівельно-технічної експертизи №Т948/11-2025 від 10.11.2025: Підземний паркінг із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул..Замарстинівській, 170 (паркінг2 та паркінг 3) у м.Львові відповідає визначенню «гараж (паркінг) підземний», застосованому у ДБН В.2.3-15:2007.
Об`єкт дослідження «підземний паркінг із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг 2 та паркінг 3) у м. Львові» відноситься до транспортних споруд, а саме до категорії «Будівлі транспорту та зв`язку».
Об`єкт дослідження «підземний паркінг із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг2 та паркінг 3) у м. Львові» належить до об`єктів транспортної (автомобільної) інфраструктури.
Колегія суддів погоджується з тим, що висновок експертів в частині встановлених об`єктивних технічних характеристик будівлі відповідає обставинам справи та застосованим нормативним актам.
Апеляційний суд, оцінюючи висновок експертів в частині віднесення підземного паркінгу до категорії «Будівлі транспорту та зв`язку», зазначає, що відповідно до висновків, викладених в цій постанові вище, не всі будівлі транспорту є об`єктами транспортної інфраструктури, в першу чергу, виходячи з того, чи вони фактично виконують відповідні функції у складі комплексу інших інженерно-транспортних споруд, які складають відповідну інфраструктуру.
Таким чином, не можна стверджувати, що сам лише факт віднесення будівлі то тієї чи іншої категорії відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд, зокрема, споруд транспорту, автоматично відносить останню до складу об`єктів транспортної інфраструктури.
В решті висновків експертів, колегія суддів, зазначає, що наведені вище в цій постанові міркування їх спростовують, оскільки ґрунтуються на аналізі ширшого кола джерел, а також, відповідь на ці питання, надана апеляційним судом на підставі дослідження питань права, відповідає завданню суду, передбаченому ст.ст. 11, 86, 98 ГПК України. 
При цьому, судом звертається увага на те, що відповідно до частини першої статті 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів. 
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Відповідно до частини другої статті 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Стосовно доводів відповідача про те, що збудувавши спірне майно, останній фактично взяв участь у розвитку міської інфраструктури, а також відповідних висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що ці доводи спростовуються наступним.
Так, в матеріалах справи в цілому відсутні належні докази на підтвердження мети створення даного об`єкту нерухомості.
Однак сторонами не спростовується та підтверджується матеріалами висновку експертів, що підземний паркінг із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 є частиною багатофункціонального житлово-комерційного комплексу.
Також, виходячи з Акту готовності об`єкта до експлуатації, будівництво паркінгу здійснено генпідрядником на замовлення Позивача. Документів, які свідчили б, що будівництво здійснено на замовлення органу місцевого самоврядування, підприємств транспорту тощо або для виконання інших завдань у сфері інфраструктурного будівництва матеріали справи не містять.
Відтак, підстав вважати, що метою будівництва спірної споруди є інша ніж комерційна (або похідна від неї) немає.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили що-власник функціонує як транспортне підприємство, здійснює діяльність з обслуговування дорожнього руху тощо.
Колегія суддів також враховує, що позивачем не подано жодних доказів на підтвердження того, що ним вчинено ті чи інші дії, які б свідчили, що за рахунок майна забезпечується основні завдання забезпечення руху транспорту.
В частині посилань відповідача на оцінку відповідних правовідносин, здійснену Верховним Судом у постанові від 02.07.2025 у справі №910/7196/24, суд в першу чергу звертається до розкриття поняття подібності правовідносин.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Водночас у справі №910/7196/24 висновок Верховного Суду про наявність підстав для звільнення забудовника від сплати пайового внеску ґрунтувався на положеннях Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 №411/1415, яким зазначені правовідносини врегульовано безпосередньо шляхом застосування правової конструкції виключення паркінгів із відповідного переліку.
Водночас в цій справі відсутні докази прийняття таких рішень органом місцевого самоврядування.
Таким чином, правовідносини в цих справах не є подібними, а відтак підстав для застосування відповідного висновку Верховного Суду до правовідносин в цій справі немає.
Надавши оцінку правовідносинам щодо відсутності підстав вважати підземний паркінг із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 у м.Львові, об`єктом інженерно-транспортної інфраструктури, суд зауважує, що випадку, якщо замовником вищевказаного об`єкту будівництва не дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України».
Такий же правовий висновок міститься і у постановах Верховного Суду від 20.02.2025 у справі №918/618/24, від 17.04.2025 у справі №911/65/24.
Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави унормовано у ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин 1, 2 цієї норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За загальним правилом, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
За умовами частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята, дев`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. 
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі №339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.
Судом встановлено, що договір про сплату коштів пайової участі між Львівською міською радою та Відповідачем не укладався.
Однак, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 23.05.2024 у № 915/149/23, в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
При цьому 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
У пункті 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Отже, за змістом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" і прикінцевих та перехідних положень до нього з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Згідно зі статтею 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими. Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до частини другої статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Отже, з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19).
У вищенаведеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:
- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;
- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;
- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;
- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Приписами статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).
При цьому, частиною дев`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Між тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено з 01.01.2020.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020, передбачений до цього статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») у таких розмірах та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
-для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
-для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 та від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
Як зазначалося вище, будівництво відповідачем об`єкту було розпочато у 2019 році, а тому у Відповідача виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Львівської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
У матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано доказів на підтвердження такого звернення.
У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого «Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22.
Так, відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, а для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
В абзаці другому пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX законодавець диференціює різні методи розрахунку визначення величини пайової участі у розвитку інфраструктури. Одним з критеріїв диференціації є критерій розмежування нежитлових споруд та житлових будинків.
Як вже зазначалося, вказані положення закону визначають відмінність щодо застосування розміру пайової участі саме за критерієм належності об`єкта до нежитлових будівель та споруд, або ж до житлових будинків.
Відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що визначаючи розмір пайової участі в кожному випадку слід керуватися, зокрема, цільовим призначенням об`єкта. 
Будь-який інший підхід суперечив би законодавчо визначеній меті розмежування розміру пайової участі для житлових будинків і нежитлових будівель та споруд.
Із встановлених обставин справи вбачається, що об`єкт будівництва є нежитловим об`єктом з вбудованими нежитловими приміщеннями.
Отже, розмір пайової участі, який мав бути сплачений відповідачем, повинен складати 42 433 109,00 грн (загальна вартість основних фондів, що приймаються в експлуатацію відповідно до сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ЛВ122231123703, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ 24.11.2023) х 4% (ставка розміру пайової участі для нежитлових будівель та споруд) = 1 697 324,36грн.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.
Зміст зазначеної норми свідчить про те, що вона встановлює загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
При цьому передбачені статтею 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, спрямованим на компенсацію втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та відшкодування наслідків несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання.
Враховуючи наведені вище твердження щодо наявності у відповідача обов`язку сплати пайового внеску та правові наслідки, які з цього витікають, позивач набув право на нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів встановила, що його здійснено арифметично правильно, із застосуванням належних індексів інфляції та з урахуванням періоду прострочення виконання грошового зобов`язання. 
При цьому, колегією суддів розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ..... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення: враховуючи встановлені індекси інфляції за вказаний період - IIc (100,70 : 100) x (100,40 : 100) x (100,30 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (100,00 : 100) x (100,60 : 100) x (101,50 : 100) x (101,80 : 100) x (101,90 : 100) x (101,40 : 100) x (101,20 : 100) x (100,80 : 100) x (101,50 : 100) x (100,70 : 100) = 1.17572912. Отже інфляційне збільшення становить: 1 697 324,36 x 1.17572912 - 1 697 324,36 = 298 269,31 грн. 
Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
Відтак, за період прострочення грошового зобов`язання з 27/11/2023 до 31/12/2023 сума 3% річних становить 4 882,71 грн., за період прострочення грошового зобов`язання з 01/01/2024 до 31/12/2024 сума 3% річних становить 50 919,73 грн., за період прострочення грошового зобов`язання з 01/01/2025 до 13/05/2025 сума 3% річних становить 18 554,31 грн. Загальний розмір: 74 356,76 грн.
Відповідно до ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведені вище мотиви у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційному суді в частині, яка відповідає зазначеному вище, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям у відповідній частині нового рішення.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Судові витрати.
Згідно з ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пп. б) п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1.Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/1694/25 скасувати.
3.Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Львівський інструментальний завод” (79058 м. Львів, вул. Замарстинівська, 170, Код ЄДРПОУ 00222290) на користь Львівської міської ради (79006, м. Львів, Площа Ринок, 1, код ЄДРПОУ: 04055896) безпідставно збережені кошти в сумі 2 069 950,43 грн. з яких: сума основного боргу 1697324,36 грн, інфляційні втрати - 298 269,31 грн та 3% річних - 74 356,76 грн, а також 24839,41грн. судового збору.
5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Львівський інструментальний завод” (79058 м. Львів, вул. Замарстинівська, 170, Код ЄДРПОУ 00222290) на користь Львівської міської ради (79006, м. Львів, Площа Ринок, 1, код ЄДРПОУ: 04055896) 37259,11грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Видачу наказів доручити Господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 18.06.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді С.В. Іванчук

Р.В. Міліціанов