ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7112/26 Справа № 216/5367/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цимбалістенко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 216/5367/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Аваста Компані»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє авдокат Шилова Анастасія Василівна, на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Цимбалістенко О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 13 квітня 2026 року, 
УСТАНОВИВ:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваста Компані» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2023 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду оператора заправних станцій 2 розряду АЗС до ТОВ «Аваста Компані».
Станом на 01 липня 2025 року підприємство відповідача має перед позивачкою заборгованість по заробітній платі у сумі 57 774,76 грн. 
З метою отримання інформації про суму нарахованої але не виплаченої мені заробітної плати, а також про причини затримки, позивач звернулась до свого роботодавця з заявою від 28 травня 2025 року та направила її засобами поштового зв`язку за адресою місцезнаходження, так як безпосередній керівник та представники роботодавця перестали виходити на зв`язок, попередньо зібравши колектив з вимогою написати заяву про звільнення, від чого позивач відмовилась.
Крім того, позивач була вимушена звернутись зі скаргою на дії роботодавця до Держпраці через форму на сайті, однак отримала відповідь що відповідач вже не вперше порушує права працівників, не виплачуючи заробітну плату та не допускає контролюючий орган до перевірок.
У зв`язку з неотриманням від відповідача відповіді на заяву позивача інформації про нараховану але не виплачену заробітну плат, 19 червня 2025 роеку представником позивача адвокатом Шиловою А.В. на електронну пошту відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців, направлено адвокатський запит про витребування інформації про заробітну плату позивача, однак станом на дату подання позову, відповідь на запит не надійшла. 
Разом з тим, для підрахунку заборгованості по заробітній платі, позивачем отримано довідку Пенсійного фонду України форми ОК-7. 
Зазначеною довідкою підтверджується факт нарахування відповідачем та суми фактичного заробітку позивачки за оскаржуваний період з грудня 2024 року по квітень 2025 року. Суми заробітку за травень та червень 2025 року не зазначено, водночас, з метою визначення суми позовних вимог, позивачем обраховано середньомісячну заробітну плату (виходячи з суми заробітної плати за останні 12 місяців тобто з травня 2024 року по квітень 2025 року та шляхом ділення на 12 календарних місяців), середньомісячна заробітна плата позивачки склала 10 199, 42 гривні, таким чином за травень та червень 2025 року сума заробітної плати складає 20 398, 84 гривні. Загальна сума невиплаченої відповідачем заробітної плати з грудня 2024 року по червень 2025 року складає 57 774, 76 грн.
З вини відповідача позивач не отримала свою заробітну плату у сумі 57 774, 76 грн, у зв`язку з чим остання просила стягнути її.
Крім того позивач зазначала, що вона не отримувала належну їй заробітну плату протягом тривалого терміну (більше ніж пів року), що спонукало її докладати додаткових зусиль для організації свого життя - зокрема позичати гроші у родичів та знайомих, внаслідок чого позивач відчувала приниження та душевні страждання. Окрім того, позивач зазнавала мобінгу - представники роботодавця неодноразово і особисто і в телефонних розмовах спонукали її звільнитися, відповідач ігнорував письмові звернення, зокрема заяву про виплату заробітної плати від 28 травня 2025 року, направлену засобами поштового зв`язку. Підтвердженням систематичної протиправної поведінки відповідача є також копія відповіді територіального органу Державної служби України з питань праці на скаргу позивача, в якій йдеться про неодноразові порушення вимог чинного трудового законодавства відповідачем. Всі ці обставини змусили позивача відчувати безпорадність, пригнічення та невпевненість у своєму майбутньому. Тому позивач просила суц стягнути з відповідача на свою користь компенсацію моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, в розмірі 25 000 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє авдокат Шилова А.В., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга, окрім доводів, наведених в позовній заяві, обґрунтована тим, що судом першої інстанції здійснено неправильний розподіл тягаря доказування. Суд першої інстанції відмовив у позові через відсутність документів кадрового та бухгалтерського обліку, а саме табелів, відомостей, наказів, штатних розписів. Однак відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» саме роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи та бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Працівник не є розпорядником таких документів та не має процесуальної можливості самостійно отримати внутрішню документацію роботодавця без сприяння суду. Суд першої інстанції фактично поклав на позивача обов`язок доведення обставин, підтвердження яких об`єктивно залежить від наявності документів, що перебувають у володінні відповідача (табелі обліку робочого часу, розрахунково платіжні відомості, штатний розпис тощо). Такий підхід суперечить правовій позиції, викладеній у постанові справа № 761/9584/15-ц, відповідно до якої працівник є слабшою стороною у трудових правовідносинах, а тому має забезпечуватися баланс інтересів сторін. Фактичне покладення негативних наслідків неналежного ведення або ненадання роботодавцем облікової документації на працівника порушує цей баланс та призводить до необґрунтованого обмеження права на судовий захист.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідач ухилився від участі у справі та не надав жодного заперечення або ж спростування заявлених позовних вимог. Відповідач не подав відзиву, не надав доказів виплати заробітної плати, не спростував доводи позову та не подав жодного документа бухгалтерського обліку. Більше того, із дослідженої судом відповіді органу Держпраці встановлено, що відповідач створював перешкоди перевірці, не надавав інформацію та щодо нього застосовувалися штрафні санкції. За таких обставин саме поведінка відповідача свідчить про приховування документів, а не про відсутність боргу. Саме відповідач створив ситуацію, за якої отримання інформації про нараховану та невиплачену заробітну плату стало неможливим для позивача, що виключає можливість покладення негативних процесуальних наслідків на працівника.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 07 березня 2023 року ОСОБА_1 прийнято на посаду оператора заправних станцій 2 розряду АЗС до ТОВ «Аваста Компані», що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 .
З метою отримання інформації про суму нарахованої але не виплаченої заробітної плати, а також про причини затримки, позивач звернулась до свого роботодавця з заявою від 28 травня 2025 року та направила її засобами поштового зв`язку за адресою місцезнаходження, накладна 500000165440. Відповіді не отримала.
Крім того, позивач була вимушена звернутись зі скаргою на дії роботодавця до Держпраці через форму на сайті. 
Південно-Східне міжрегіональне управління з питань праці на електронне звернення від 28 травня 2025 року № П-2081-25 повідомило позивача, що у березні 2025 року в ТОВ «Аваста Компані» була спроба проведення перевірки контролю виконання припису, в тому числі з питань викладених у зверненні.
Керівництвом ТОВ «Аваста Компані» створено перешкоди (ненадання інформації, необхідної для проведення перевірки, перешкода в реалізації прав інспекторів праці, визначених в чинних нормативно - правових актах) в проведенні позапланової перевірки. За вчинення перешкод до ТОВ «Аваста Компані» застосовані штрафні санкції, передбачені ст. 265 Кодекс законів про працю України (далі – КЗпП України). Матеріали спроби проведення перевірки у березні 2025 року передані до правоохоронних органів з ознаками злочину, передбаченого ст. 175 Кримінального кодексу України для надання юридичної оцінки по відношенню до керівництва ТОВ «Аваста Компані». Міжрегіональне управління не має права зобов`язати керівника ТОВ «Аваста Компані» виплатити заборговані кошти. Трудові спори відповідно до ст.221 КЗпП України розглядаються комісіями по трудових спорах та місцевими загальними судами. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Позивачем здійснено розрахунок заборгованості по заробітній платі за формою ОК-7, та позивач вважає, що відповідачем не виплачено їй заробітну плату у розмірі 57 774,76 грн.
Згідно з відповіді № 2509141 від 25 березня 2026 року з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та /або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи вбачається, що відповідач нараховував заробітну плату за період з грудня 2024 року по травень 2025 року. Відомості про нарахування заробітної плати з червня 2025 року по грудень 2025 року відсутні.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи і жодним наданим позивачем доказом не доведено розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо), а ОСОБА_1 за спірний період не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати та по її заборгованості, унаслідок чого є непідтвердженим і розрахунок про стягнення заробітної плати на загальну суму 57 774,76 грн. В задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції відмовлено з тих підстав, що оскільки позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягає задоволенню, похідна вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає до задоволення.
Колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 07 березня 2023 року ОСОБА_1 прийнято на посаду оператора заправних станцій 2 розряду АЗС до ТОВ «Аваста Компані», що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 .
З метою отримання інформації про суму нарахованої але не виплаченої мені заробітної плати, а також про причини затримки, позивач звернулась до свого роботодавця з заявою від 28 травня 2025 року та направила її засобами поштового зв`язку за адресою місцезнаходження, так як безпосередній керівник та представники роботодавця перестали виходити на зв`язок, попередньо зібравши колектив з вимогою написати заяву про звільнення, від чого позивач відмовилась.
Крім того, позивач була вимушена звернутись зі скаргою на дії роботодавця до Держпраці через форму на сайті, однак отримала відповідь що відповідач вже не вперше порушує права працівників, не виплачуючи заробітну плату та не допускає контролюючий орган до перевірок.
У зв`язку з неотриманням від відповідача відповіді на заяву позивача інформації про нараховану але не виплачену заробітну плат, 19 червня 2025 роеку представником позивача адвокатом Шиловою А.В. на електронну пошту відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців, направлено адвокатський запит про витребування інформації про заробітну плату позивача, однак станом на дату подання позову, відповідь на запит не надійшла.
Водночас, згідно відповіді № 2509141 від 25 березня 2026 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ТзОВ «Аваста Компані» нарахувало ОСОБА_1 заробітну плату, а саме за листопад 2024 року: сума доходу 11 311,43 грн, виплачено 0 грн., сума нарахованого податку 2 036,06 грн, перерахованого 0 грн.; за грудень 2024 року: сума доходу 10 300,15 грн, виплачено 0 грн, сума нарахованого податку 1 854,03 грн, перерахованого 0 грн.; за січень 2025 року: сума доходу 8 459,66 грн, виплачено 0 грн., сума нарахованого податку 1 522,74 грн, перерахованого 0 грн.; за лютий 2025 року: сума доходу 5 099,23 грн., виплачено 0 грн., сума нарахованого податку 917,86 грн., перерахованого 0 грн; за березень 2025 року: сума доходу 5 471,03 грн, виплачено 8 650,43 грн, сума нарахованого податку 984,79 грн, перерахованого 1 557,08 грн; за квітень 2025 року: сума доходу 8 045,84 грн, виплачено 0 грн, сума нарахованого податку 1 448,25 грн, перерахованого 0 грн; за травень 2025 року: сума доходу 4 198,9 грн, виплачено 0 грн, сума нарахованого податку 755,82 грн, перерахованого 0 грн.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до ст.ст.55 та 124 Конституції України та ст.4 ЦПК України (ЦПК України) кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи виключно за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правила ст.12 ЦПК України визначають, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим із виборним органом первинної профспілкової організації або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними та уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше ніж семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.
Так, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що згідно відповіді № 2509141 від 25 березня 2026 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ТОВ «Аваста Компані» нарахувало ОСОБА_1 заробітну плату, а саме за листопад 2024 року: сума доходу 11 311,43 грн, виплачено 0 грн., сума нарахованого податку 2 036,06 грн, перерахованого 0 грн.; за грудень 2024 року: сума доходу 10 300,15 грн, виплачено 0 грн, сума нарахованого податку 1 854,03 грн, перерахованого 0 грн.; за січень 2025 року: сума доходу 8 459,66 грн, виплачено 0 грн., сума нарахованого податку 1 522,74 грн, перерахованого 0 грн.; за лютий 2025 року: сума доходу 5 099,23 грн., виплачено 0 грн., сума нарахованого податку 917,86 грн., перерахованого 0 грн; за березень 2025 року: сума доходу 5 471,03 грн, виплачено 8 650,43 грн, сума нарахованого податку 984,79 грн, перерахованого 1 557,08 грн; за квітень 2025 року: сума доходу 8 045,84 грн, виплачено 0 грн, сума нарахованого податку 1 448,25 грн, перерахованого 0 грн; за травень 2025 року: сума доходу 4 198,9 грн, виплачено 0 грн, сума нарахованого податку 755,82 грн, перерахованого 0 грн.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Крім того судом враховується, що згідно із п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 цього Кодексу.
Згідно п.167.1 ст.167 ПК України ставка податку становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у п.п.167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Як встановлено п.16-1 підрозділу 10. Інших перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір, а саме згідно п.п.1.3 ставка збору становить 5 % від об`єкта оподаткування, визначеного п.п.1.2 цього пункту.
Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у пункті 6 Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про стягнення заробітної плати, суд у рішенні має наводити розрахунки, на підставі яких визначено суму, що підлягає стягненню. Оскільки справляння та сплата податку на доходи фізичних осіб є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму заробітної плати без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів і зазначає це у резолютивній частині рішення. Таким чином, визначена судом сума заробітної плати підлягає стягненню на користь позивача із вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів (у разі їх попереднього неутримання).
Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць.
Згідно з даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (відповідь № 2509141 від 25 березня 2026 року) ТОВ «Аваста Компані» нарахувало позивачу ОСОБА_1 заробітну плату за період з листопада 2024 року по травень 2025 року, у загальному розмірі 52 886,32 грн, при цьому виплатило лише 8 650,43 грн заробітної плати.
Отже, заборгованість ТОВ «Аваста Компані» за вказаними нарахуваннями заробітної плати перед позивачем ОСОБА_1 у повному обсязі не погашена та на момент розгляду справи залишається невиплаченою в розмірі 44 235,89 грн, що відповідачем не спростовано, коелгія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.
Крім того, внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивачу було завдано і моральної шкоди.
Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Позивач ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, їй була завдана моральна шкода, що виявилась у порушенні її звичайного укладу життя, що викликало необхідність в докладанні додаткових зусиль для утримання себе і своєї родини, необхідності звернення до роботодавця з питань виплати заборгованості, необхідності звернення за правовою допомогою та за захистом своїх прав до суду.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним доводи позивача про спричинення їй моральної шкоди.
Відповідно до наслідків що наступили, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ТОВ «Аваста Компані» на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною.
Враховуючи викладені обставини, суд вважає необхідним позов задовольнити частково.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та узгоджується з постановою Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №6-1121цс16.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору в частині вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що ціна позову судовий збір становить 1 211,20 грн. 
Отже, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, відтак судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Аваста Компані» на користь держави.
Крім того, з відповідача на користь держави підялгає стягненню судовий з бір з розмірі 1 816,80 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст. ст.367,368, 374, 376, 381 - 384,389 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє авдокат Шилова Анастасія Василівна, задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваста Компані» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди задовольнити частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваста Компані» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з грудня 2024 по червень 2025 у розмірі 44 235 (сорок чотири тисячі двісті тридцять п`ять) грн 89 коп.
Визначена судом сума заробітної плати підлягає стягненню на користь позивача з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів (у разі їх попереднього неутримання).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваста Компані» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваста Компані» на користь держави судовий збір в сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складений 29 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: