КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 753/11726/24Головуючий у суді І інстанції: Шаповалова К.В.
провадження №22-ц/824/9878/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Данилова Юрія Валентиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Бобовича Миколу Миколайовича звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 29 грудня 2020 року в розмірі 68 500 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який було оформлено у виді розписки, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 68 500 доларів США, з терміном повернення коштів до 31 травня 2021 року. Позивач зазначав, що відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. Оскільки, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом та просить суд стягнути основну суму боргу в розмірі 68 500 доларів США.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, позов ОСОБА_2 , задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду та судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 15 140 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року, заяву адвоката Данилова Юрія Валентиновича, діючого в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, задоволено.
Скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року у даній справі, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
01 липня 2025 року представником позивача Бобовичем М.М. подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення та проценти в сумі 17 210 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.
10 липня 2025 року представником відповідача Даниловим Ю.В. подано зустрічну позовну заяву про визнання розписки недійсною, яку обґрунтовує тим, що слідчим відділом поліції №2 Бучанського РУП Головного Управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202111104000999 від 14.10.2021 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України, під час якого потерпілий ОСОБА_1 дав показання про те, що 27-28 грудня 2020 року на території Столичного ринку його зустріли ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та під загрозою фізичної розправи примусили написати боргову розписку про те, що ОСОБА_1 отримав 68 000 доларів США. Хто саме вказаний як позикодавець ОСОБА_1 не пам`ятав, оскільки розписку переписував з наданого йому надрукованого зразка. На день складання розписки ОСОБА_1 із ОСОБА_2 особисто не були знайомі. Звернув увагу на те, що ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 не передавала. Текст розписки його змусили написати під загрозою фізичної розправи. Доказами, що підтверджують відсутність факту передачі коштів є заява позивача до правоохоронних органів про вичинене кримінальне правопорушення. Посилаючись на те, що розписка написана під примусом, з погрозою застосування зброї, відсутністю особистого підпису боржника в розписці, керуючись ст.231 ЦК України просив визнати розписку від 29 грудня 2020 року недійсною.
16 вересня 2025 року представником Даниловим Ю.В. подано заяву про зміну підстав зустрічного позову, в якій просив прийняти зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною в новій редакції від 15.09.2025, в якій змінені підстави позову. Зазначив про те, що в дійсності ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 не передавала, а у визначений в розписці день, 29 грудня 2020 року вони навіть не зустрічалися. Текст розписки змусили написати під загрозою фізичної розправи. Вважає, що фактично між сторонами існували непідтверджені документально майнові претензії з боку ТОВ «АГРО ЧІКЕН» в особі Чернецького Г.Г., ОСОБА_4 та власника товариства ОСОБА_2 , тобто мова йшла про безгрошовість правочину, оскільки фактичної передачі грошових коштів не відбулося, тобто предмет зобов`язання відсутній. Оскаржувана розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів, а є лише письмовим документом без правової підстави. Враховуючи вищевикладене, просив визнати розписку від 29 грудня 2020 року недійсною у зв`язку із безгрошовістю.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 грудня 2020 року в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду, проценти за користування коштами в сумі еквівалентній 17 210 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду, судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 15 140 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 25 березня 2026 року адвокат Данилов Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики просив задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, з огляду на те, що представник відповідача Данилов Ю.В. надіслав клопотання та просив відкласти розгляд справи в зв`язку з його хворобою, але суд першої інстанції не визнав поважною причиною для відкладення розгляду справи підтверджену документально хворобу представника. До того ж це була перша неявка представника відповідача Данилова Ю.В. в судове засідання, які суд першої інстанції також не врахував, чим порушив вимоги п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.
Що стосується неявки другого представника - ОСОБА_6 в судове засідання призначене на 17.02.2026 року, представник апелянта зазначив, що представник відповідача після повномасштабного вторгнення рф в Укрїану проживає за містом, і по дорозі в судове засідання в неї трапилось непередбачувані обставини, вона залишилась без зв`язку і не могла повідомити про свою неявку ні клієнта, ні суд.
Вважає, що безпідставна відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання представника відповідача Данилова Ю.В. про відкладення розгляду справи призвело також до порушення принципу змагальності сторін.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не прийняв до уваги доводи представника відповідача про те, що у провадженні слідчого відділу поліції №2 Бучанського РУП Головного Управління Національної поліції в Київській області знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №1202111104000999 від 14.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим.
Під час допиту у якості потерпілого 04.07.2023 року, ОСОБА_1 дав свідчення про те, що 27-28 грудня 2020 року приблизно о 14 годині, на території Столичного ринку, його, ОСОБА_1 перестріли ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (син позивачки), та під погрозою фізичної розправи, примусили написати боргову розписку про те, що ОСОБА_1 начебто отримав 68 000 (шістдесят вісім тисяч) доларів США. Хто саме вказаний як позикодавець ОСОБА_1 не пам`ятає, оскільки розписку переписував з наданого йому надрукованого зразка. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомили про те, що борг ОСОБА_1 має повернути у травні 2021 року. Оскільки текст розписки ОСОБА_1 переписував із наданого йому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надрукованого зразка, тому не пам`ятає його точного змісту, переписав наданий текст розписки, оскільки існувала реальна загроза не тільки його здоров`ю, але і життю. Копії розписки ОСОБА_1 не надали, лише попередили, щоб до поліції не звертався.
У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до Бучанської окружної прокуратури з повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення, в якому заявив про насильницькі дії, які були вчинені по відношенню до нього. Листом від 28.10.2021 року Бучанської окружної прокуратури повідомлено, що 14.10.2021 року ВП №2 Бучанського РУП ГУНП в Київській оласті за завяою ОСОБА_1 внесені відомості в ЄРДР за №12021111040000999.
Представник апелянта зазначав, що обставини, на які посилається позивачка у своєму позові не відповідають дійсності. В дійсності відповідач 29 грудня 20202 року ОСОБА_1 з позивачкою взагалі не зустрічався, грошові кошти позивачка ОСОБА_1 не передавала, відповідач кошти не отримував, текст розписки змусили написати під загрозою фізичної розправи громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Однак судом першої інстанції було проігноровано викладені доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині заявленого в суді першої інстанції клопотання про допит свідка ОСОБА_7 , представник апелянта зазначав, що протокольною ухвалою було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка в режиді ВКЗ через Броварський міськрайонний суд Київської області. Вказаний свідок мав надати свідчення, оскільки він був присутній коли текст розписки змусили написати під загрозою фізичної розправи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (син відповідачки). 
З метою надання показів у справі № 753/11726/24 вказаний свідок 17 лютого 2026 року прибув до Броварського міськрайонного суду Київської області, але йому повідомили, що відсутня ухвала Дарницького районного суду м. Києва про його допит в режимі ВКЗ через Броварський міськрайонний суд Київської області. Вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України щодо змагальності сторін, не постановив ухвалу про допит свідка ОСОБА_7 , в режимі ВКЗ через Броварський міськрайонний суд Київської області.
Що стосується зустрічного позову, представник апелянта зазначав про те, що позивачка ОСОБА_2 грошові кошти відповідачу ОСОБА_1 не передавала, більш того, у зазначений у розписці день, 29.12.2020 року, вони навіть не зустрічались. Текст розписки змусили написати під загрозою фізичної розправи громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. 
Вважає, що оскаржувана розписка не підтверджує факт передачі коштів, а лише є письмовим документом без правової підстави. Відповідно до ст. 1047 цК України, розписка є доказом укладення договору позики лише у разі фактичної передачі грошей.
04 травня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Бобович М.М., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що судом був досліджений наданий представником позивача наявний у позивача оригінал договору позики грошей від 29 грудня 2020 року та судом засвідчено, що наявна в матеріалах справи копія розписки від 29 грудня 2020 року відповідає наданому для огляду оригіналу. З огляду на умови договору позики грошей, наявність у позивача оригіналу розписки від 29 грудня 2020 року та водночас ненадання відповідачем ОСОБА_1 суду розписок про повернення ОСОБА_2 грошових коштів або інших належних доказів виконання зобов`язання за договором позики грошей від 29 грудня 2020 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів у розмірі 68 500 доларів США у визначений договором строк - до 31 травня 2021 року.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.
Вирішуючи питання судових витрат на професійну правчниу допомогу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 600 грн, однак враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за укладеною розпискою, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).
Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (Провадження № 14-81цс24).
Встановлено, що 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої відповідач вказав про отримання від ОСОБА_2 в борг суми в розмірі 68 500 доларів США, з терміном повернення коштів до 31 травня 2021 року.
Відповідно до умов договору позики (боргової розписки) від 29 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 68 500 доларів США в якості позики з оплатою 5% в грошовому еквіваленті 3 442 долари США від отриманої суми за один місяць користування вказаної суми.
Зазначена розписка була написана ОСОБА_1 власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, власних даних та засвідченням позики « ОСОБА_1 ».
Стороною позивача пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики від 29 грудня 2020 року в сумі 68 500,00 доларів США, а також процентів в розмірі 5 % в грошовому еквіваленті 3 442 доларів США від отриманої суми за один місяць користування, що складає суму в розмірі 17 210 доларів США.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача за первісним позовом підтверджено, що його довіритель - ОСОБА_1 власноручно написав боргову розписку.
Також в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 повідомила обставини знайомства та у зв`язку з чим були надані грошові кошти у борг. Зокрема зазначила про те, що вона працювала в м`ясному бізнесі та співпрацювала з ОСОБА_1 .. До моменту написання розписки позивачка знала відповідача приблизно 4 роки, так як вона займалась оптовим продажем м`яса курей, а відповідач був постійним покупцем товару, для перепродажу друбним споживачам. Після 4 років знайомства ОСОБА_1 звернувся до позивачки, та посилаючись на особисті життєві обстаивни, просив у позивачки гроші у борг. Позивачка повідомила ОСОБА_1 про те, що може надати йому кошти у борг у сумі яка і зазначена у розписці. Пояснюючи те чому позивачка надала відповідачу кошти у борг, повідомила суду про те, що вона була впевнена у тому, що ОСОБА_1 поверне надану йому у борг суму, оскільки співпрацював з позивачкою у м`ясному бізнесі та мав достатній заробіток задля повернення вказаних грошових коштів, з урахуванням того, що за день він брав товар і на 200 000 і 500 000 доларів США.
Щодо обставин написання розписки позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 повідомила, що розписка писалась у офісі у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зателефлнував позивачці та приїхав у офіс за вкзааною адресою. Після того, як відповідач приїхав у офіс, позивачка надала йому обумовлену у розписці суму коштів (купюрами по 100 доларів США) та відповідач зобов`язався через півроку віддати позичені у позивачки кошшти. Після отриманих коштів, сторони певний час спілкувались та підтримували робочі відносини пов`язані з бізнесом. Позивачка повідомила, що приблизно через 5 місяців з моменту отримання позичених грошових коштів відповідач почав рідше з`являтись у позивачки. Зв`язавшись з відповідачем, останній повідомив позивачці, що він не може у строки повернути позичені кошти. У зв`язку з неможливістю повернути кошти, позвиачка запропонувала відповідачу працевлаштуватись у неї на посаді комірника. Позивачка заперечувала з приводу фізичного чи психологічного тиску задля написання відповідачем оспорюваної розписки.
Отже, у цій справі встановлено та підтверджено належними доказами, зокрема представленням оригіналу розписки, що ОСОБА_1 , для підтвердження отримання ним 68 500 доларів США, в дійсності надавалася власноручно написана розписка з поверненням зазначених коштів до 31.05.2021 року. ОСОБА_1 вказані договірні зобов`язання не виконав, отримані кошти не повернув, про що свідчить наявність у позивачки ОСОБА_2 оригіналу розписки від 29.12.2020 року, а тому, за вимогою останньої, суд першої інстанції обґрунтовано вважав необхідним стягнути на її користь суму неповернутих грошових коштів переданих за розпискою від 29.12.2020 року у розмірі 68 500 доларів США, а також процентів в розмірі 5 % в грошовому еквіваленті 3 442 доларів США від отриманої суми за один місяць користування, що складає суму в розмірі 17 210 доларів США.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача за первісним позовом пояснив, що його довіритель відразу не звертався до правоохоронних органів, щодо написання розписки під примусом, оскільки боявся розправи з ним, коли в нього з`явився через 10 місяців адвокат, він перестав боятись погроз та за рекомендацією адвоката звернувся до правоохоронних органів. В суді першої інстанції вони з довірителем не змогли знайти вільні зразки написаного тексту для надання експертам, щоб можливо було встановити, чи писалась розписка під тиском чи примусом. Стверджував, що кошти не отримував.
Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до положень ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Підставою недійсності правочину, згідно ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від від 23 квітня 2020 року в справі № 501/1773/16, від 10 травня 2022 року в справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року в справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року в справі №369/5625/16).
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16).
У цій справі ОСОБА_1 заперечував проти факту укладання з ОСОБА_2 договору позики та передання йому коштів за договором позики, посилаючись на те, що в дійсності ОСОБА_1 на день складення розписки з ОСОБА_2 особисто навіть не був знайомий, гроші від позивачки не отримував, а текст оспорюваної розписки змусили написати під загрозою фізичної розправи. Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики.
Зі змісту спірної розписки вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти на у розмірі 68 500 доларів США 29.12. 2020 року. Під час судового розгляду судом встановлено, що зазначена розписка була написана ОСОБА_1 власноручно (що також було підтверджено в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулось 30.06.2026 року), та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, власних даних та засвідченням позики « ОСОБА_1 ».
Зазначений документ згідно з вимогами цивільного законодавства, а також чинною правозастосовчою практикою підтверджує як сам факт укладання договору позики, так і факт передання коштів боржнику, що відповідно породжує право вимоги у кредитора до боржника щодо повернення позичених коштів.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність заборгованості за розпискою, відсутністю доказів повернення коштів, у зв`язку з цим первісний позов підлягає до задоволення. Також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки зазначені в позові обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти позивачка відповідачу ОСОБА_1 не передавала, відповідач кошти не отримував, текст розписки змусили написати під загрозою фізичною розправи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони спростовуються послідовними поясненнями позивачки щодо обставин знайомства з відповідачем, моменту написання оспорюваної відповідачем розписки та мети її написання, а також поясненнями щодо подробиць передачу коштів.
Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що оспорювану розписку він написав під загрозою фізичної розправи, суд апеляційної інстанції вважає, що такі не відповідають дійсності.
Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».
Враховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.
Під час розгляду справи як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 або ж його представниками не заявлось клопотання про призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи (з наданням відповідачем вільних зразків почерку), з метою встановлення того, що оспорювана розписка була написана ОСОБА_1 під впливом стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи.
За відсутності належних доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними і допустимими доказами той факт, що під час написання розписки він перебував у такому емоційному стані (під фізичним чи психологічним впливом), в якому не зміг зберігати свідому реалізацію та мотивацію її написання, чи не міг контролювати свої дії, прогнозувати їх наслідки, та що не міг відмовитися від вчинення таких дій, оскільки це могло спричинити шкоду його законним інтересам.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за №1202111104000999 від 14.10.2021 року та визнання відповідача потерпілим, не спростовують факт наявності укладеного договору позики між позвиачкою та відповідачем у формі розписки.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального закону, оскільки суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача Данилова Ю.В. про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи в даному випадку не слугують підставою для скасування рішення, з огляду на те, що як вбачається з матеріалів справи у відповідача наявний інший представник - адвокат Драюк І.В., яка у судове засідання не з`явилась, клопотання про відкладення не подавала. Поміж іншого, відповідач не був позбавлений можливості самостійно реалізуваит свої процесуальні права та з`явитись в судове засідання суду першої інстанції для надання пояснень по суті спору. Крім того, процесуальні права щодо участі у судовому засіданні були відновлені у суді апеляційної інстнації.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про безпідставність зустірчних позовних вимог про визнання недійсним договору позики, та задоволення основного позову про стягнення заборгованості.
Що стосується стягнутих судом першої інстанції витрат на правничу допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 8000 грн, судом апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідач ОСОБА_1 подаючи апеляційну скаргу, висновки суду в цій частині не спростував та обгрунтування (заперечення) з приводу визначеного судом першої інстанції розмір у витрат на правову допомогу апеляційна скарга не містить, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості на власний розсуд встановлювати, в чому полягає неправильність висновків суду в цій частині.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Данилова Юрія Валентиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «03» липня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді І.М. Рейнарт

С.Г. Музичко