Справа № 402/481/25 
Провадження № 1-кп/385/104/25 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2026 року        м. Гайворон
Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
із секретарями судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Гайвороні, Кіровоградської області в залі судових засідань Гайворонського районного суду Кіровоградської області кримінальне провадження №12025121110000031 від 16.01.2025 року про обвинувачення:
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ульяновка, Кіровоградської області, громадянина України, одруженого, не працюючого, освіта середня-спеціальна, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_5 2008 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, 
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
захисника адвоката -  ОСОБА_9 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за таких обставин:
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває по теперішній час.
Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України № 2105-IX від 24.02.2022, на території України оголошено загальну мобілізацію, строк дії якої неодноразово продовжувався та діяв станом на 16.12.2024. У зв`язку з чим на території держави діяв правовий режим особливого періоду.
Так, ОСОБА_4 , перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовозобов`язаний запасу, згідно тимчасового посвідчення військовозобов`язаного являється військовозобов`язаним та прийнятий на облік запасу Збройних сил України.
12.12.2024 року призовник за мобілізацією ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно прописки до призовної дільниці, відповідно до постанови військово-лікарської комісії визнаний «придатним до військової служби». 
Після вивчення особистих облікових даних призовника за мобілізацією ОСОБА_4 та встановлення, що останній є придатним до несення військової служби і підлягає призову за мобілізацією, 12.12.2024 року працівником ІНФОРМАЦІЯ_3 , останньому доведені вимоги законодавства України з питань оборони та мобілізації, а також попереджено про відповідальність за порушення правил військового обліку та ухилення від призову за мобілізацією та вручено під особистий підпис повістку про відправку для подальшого прибуття, а саме: 16.12.2024 року о 07 год. 30 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з подальшим направленням на військову службу за мобілізацією, на особливий період.
Таким чином, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, діючи умисно, усвідомлюючи свої дії, з метою ухилення від призову у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації, не маючи права на відстрочку, без поважних на те причин, безпідставно не прибув у вказаний у повістці час до місця призову за мобілізацією, чим порушив порядок комплектування Збройних сил України, статтю 65 Конституції України, Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Обвинувачений ОСОБА_4 , себе винним не визнав, показав, що починаючи з 2023 року почав отримувати повістки з ТЦК. Він не ухилявся, добровільно являвся. Будучи там, він пояснював, що по своїм релігійним переконанням, так як, являється «Свідком Єгови», не може носити військову форму, виконувати накази та брати до рук зброю. Він згоден виконати свій обов`язок на альтернативній службі. Він перебуває на обліку РТЦК, йому було видано військовий квиток, він був визнаний непридатним до військової служби в мирний час. В 2019 році він став «Свідком Єгови». Повістку вперше отримав 23 лютого 2023 року і добровільно сам прийшов в ТЦК. Потім, ще отримував повістки. Також він пройшов ВЛК і отримав висновок, йому повідомили, що він визнаний придатним для служби. Після цього, йому в ТЦК сказали, що він отримає повістку для відправки, яку він отримав, але не з`явився і направив до ТЦК відповідну заяву, що не може за своїми віросповіданнями проходити військову службу. Також, він подав до РТЦК відповідні довідки про приналежність його до організації «Свідки Єгови».
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що вона є дружиною обвинуваченого. В 2023 році її чоловік отримав повістку, щоб оновити дані. Він прийшов в ТЦК і заявив що є «Свідком Єгови», і по своїм віруванням, він не може воювати. Також він подав до ТЦК всі документи, які підтверджують це. Він не раз приходив в ТЦК і заявляв про це. В шлюбі з обвинуваченим вже 19 років. У «Свідках Єгови» чоловік з 2019 року. Чоловік проходив ВЛК у 2023 та 2024 роках. Чоловік на скільки їй відомо, є обмежено придатним. Він «бойову» повістку взяв, але не поїхав через релігійні переконання. Чоловік на релігійній основі відвідує богослужіння, а також проповідує свої знання іншим людям. Для чоловіка військова служба не прийнятна, йому важливо залишитися в статусі цивільної особи. Чоловік готовий виконати свій обов`язок, але в статусі цивільної особи.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що десь в 23-24 р. йому стало відомо, що його другу ОСОБА_12 вручили повістку, той зазначив, що є «Свідком Єгови» і не може служити по своїм релігійним переконанням. ОСОБА_12 пройшов ВЛК і отримав «бойову» повістку, але прийшов у ТЦК, щоб замінити її на невійськову «цивільну» службу, посилаючись на положення Конституції України. Але проти нього, відкрили кримінальне провадження. Павлуша є «Свідком Єгови» з 1999 року, він не є священнослужителем, але є проповідником. Позиція організації «Свідків Єгови» базується на Біблії. Невійськова служба, це у цивільному статусі підпорядковуватися цивільній адміністрації України і виконувати цивільні, невійськові завдання. Павлуша з 2019 року активно приймає участь у службі «Свідків Єгови». Ці обставини про ОСОБА_12 йому відомо зі слів останнього та його дружини, бо вони друзі та підтримують постійний зв`язок. Павлуша є «вісником», тобто людина отримала відповідні вчення біблійні, живе по ним і проповідує іншим людям. 
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що коли він працював в ІНФОРМАЦІЯ_4 в 2024-2025 роках, там ОСОБА_12 проходив ВЛК і був визнаний придатним до служби. Павлуші була видана повістка для відправки до війська. Але останній не поїхав, мотивуючи це релігійними переконаннями. ОСОБА_12 роз`яснили, що це незаконна відмова, про, що повідомлено письмово, але останній не погодився. На призначений у повістці час ОСОБА_12 для відправки до війська не з`явився. ОСОБА_12 звернувся письмово з заявами про звільнення від військової служби та йому письмово відмовили, оскільки Законом це не передбачено. 
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що вона є лікарем та головою ВЛК в м. Благовіщенське. Взагалі ОСОБА_12 візуально не пам`ятає, але він здається проходив ВЛК в 2024 році. Висновок щодо придатності до служби за результатами огляду лікарів, складає вона. Висновок по ОСОБА_12 , вона наразі не пам`ятає, у зв`язку з плином часу. Людині за результатом ВЛК повідомляється висновок щодо можливості чи обмеження при проходженні військової служби. 
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що він є сусідом ОСОБА_12 , останній негативно ставиться до військової служби, оскільки є віруючим і за вірою йому вбивати не можна. Павлуша десь з 1994 року є прихильником віри. Павлушу він характеризує виключно позитивно.
Крім того, вина ОСОБА_4 , в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України, підтверджується також дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, долученими до обвинувального акта, а саме: 
витягом з ЄРДР №12025121110000031 від 16.01.2025 року про вчинене кримінальне правопорушення (т. 1 а.с. 157-158),
рапортом помічника чергового від 16.01.2025 р. про вчинене кримінальне правопорушення (т. 1 а.с. 159),
повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10.01.2025 року (т. 1 а.с. 160),
рапортом заступника начальника – начальника відділу обліку та мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09.01.2025 року (т. 1 а.с. 161),
копією розписки повістки на ім`я ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 164),
копією контрольного талона №1 мобілізаційного розпорядження на ім`я ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 165),
копією картки обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 166),
копією довідки ВЛК ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 167),
копією довідки КНП «Благовіщенська лікарня» Благовіщенської міської ради №798 від 05.12.2024 року (т. 1 а.с. 168),
копією довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Благовіщенської міської ради» №441 від 30.12.2024 року (т. 1 а.с. 169),
копією журналу вручення бойових повісток військовозобов`язаним запасу призначеним в команди ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 170-171),
копією журналу вручення мобілізаційних розпоряджень військовозобов`язаним (резервістам) призначеним у команди ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 172-173),
копією аркуша доведення вимог законодавства України з питань оборони ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 174),
копією військового білета ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 175-179),
протоколом огляду предметів від 24.01.2025 року та додатками до нього (т. 1 а.с. 180-216),
мобілізаційним розпорядженням стосовно солдата ОСОБА_4 та повісткою на відправку на ім`я ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 219-220),
протоколом огляду предметів від 24.01.2025 року (т. 1 а.с. 221-222),
заявою ОСОБА_4 про відмову від участі у воєнних та військових діях з мотивів особистих переконань через глибокий релігійний погляд від 20.11.2024 року та додатками до неї (т. 1 а.с. 224-228),
копією повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.11.2024 року щодо розгляду заяви ОСОБА_4 про відмову від участі у воєнних та військових діях з мотивів особистих переконань через глибокий релігійний погляд (т. 1 а.с. 240-243),
копією повідомлення начальника Голованівської районної військової адміністрації від 22.07.2024 року щодо розгляду заяви ОСОБА_4 про заміну військової служби на невійськову (т. 1 а.с. 244),
Зазначені вище докази надані прокурором, є належними та допустимими, досліджені судом у повному об`ємі, жодна зі сторін їх не оспорювала, клопотань від сторони захисту про визнання їх неналежними чи недопустимими доказами суду не надходило.
Не довіряти вказаним доказам у суду відсутні підстави, бо вони не викликають сумнівів щодо їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам справи.
Заслухавши обвинуваченого, свідків, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ, з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що винуватість ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при обставинах, викладених в обвинувальному акті та у вироку суду, доведена повністю.
Аргументи ОСОБА_4 та його захисника з приводу того, що він може не проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.
Відповідно Преамбули до Конституції України - Конституція Основний Закон України.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з розділом ІІ Конституції України, закріплено права, свободи та обов`язки людини та громадянина.
Зокрема, ст.35 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Частина 4 статті 35 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Таким чином, проголосивши свободу вибору релігійного або іншого світогляду, держава не відмовляється від принципу рівності всіх перед законом, закріпленою у ст.24 Конституції України. Будь-які змістовні особливості, вимоги релігійних переконань, сповідуваних громадянином, не можуть бути підставою для ухилення від виконання загальних юридичних обов`язків.
Суб`єктами, згідно з Конституцією України, є держава та людина, громадяни.
Тож держава не повинна встановлювати з такого приводу жодних винятків для якихось категорій віруючих, ані зі свого боку громадянин, якої б релігії він не дотримувався, не має права відмовлятися від виконання загальних юридичних обов`язків.
Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану, можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строків цих обмежень, серед статей, які не можуть бути обмежені, ст.ст.35, 65 Конституції України немає.
Військова служба у Збройних Силах України визначається Законами України від 25.11.1992 року «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», а сам порядок проходження громадянами України військової служби відповідними категоріями затверджується Президентом України та документується іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено, що кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.
Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.
Статтею 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що Громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Статтею 1 цього Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст.1 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.
Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби.
Заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, Законом не встановлена.
Відповідно до ст.17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII«Про оборону України», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 - на всій території України введено воєнний стан, який діє і дотепер.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 у зв`язку, з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України - оголошено про проведення загальної мобілізації.
Згідно з вимогами ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройні Сили України, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.
Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.
Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони. Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.
Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч.2 ст.24 КК України).
Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого кримінального правопорушення, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.
Окрім цього, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років.
Отже, ОСОБА_4 маючи вік 46 років та будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в нашій державі з 24.02.2024 оголошено воєнний стан та загальна мобілізація, які як зазначалось вище діють і на даний час.
Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачає.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову службу, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_7 з подальшим направленням для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.
Суд дослідив згідно клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про долучення до обвинувального акту наданих останнім рішень ЄСПЛ - «Баятян проти Вірменії», «Адян проти Вірменії», «Християнська релігійна організація Свідків Єгови в НКР проти Вірменії» та «Мушфіг Мамедов проти Азербайджану» та інші. На переконання суду, посилання в цих рішеннях на судову практику є безпідставними.
Вказані судові рішення приймалися протягом 2011-2019 років стосувалися держав, де не було мобілізації, а приймалися та мотивувалися з приводу ухилення від призову на строкову військову службу у мирний час, та жодним чином не стосувалися таких подій, які мають місце на даний час в Україні, тобто пов`язані з мобілізацією в особливий період.
Суд звертає увагу на той факт, що з 24 лютого 2022 року по даний час, фактично скоєно широкомасштабний віроломний, без оголошення війни напад на миролюбиву державу Україну під вигаданим мотивом «спеціальна операція» з територій суміжних з Україною - російської федерації та республіки білорусь, захопивши та окупувавши ряд територій, періодично захоплюючи такі території у глибину.
З цих підстав в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних в тому числі і ОСОБА_4 .
Мобілізація є вимушеною мірою з боку держави Україна, яка веде не загарбницьку війну, а перебуває у стані «оборонної війни» та більше чотирьох років у особливому стані.
Під час мобілізації військовозобов`язаних, можливість проходження альтернативної служби не передбачено з тієї причини, що мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Вітчизни від протиправного військового вторгнення з боку російської федерації.
Держава Україна веде визвольну війну проти військової агресії російської федерації та її сателітів, які значно перевищують її матеріальні, а також людські ресурси, які є обмеженими в силу різних обставин, а тому мобілізаційні заходи за таких умов є виправданими.
Посилання обвинуваченого та його захисника на порушення з боку держави Україна вимог про захист прав людини і основоположних свобод, та висновку «AМІCUS CURIAE» щодо альтернативної служби (невійськової) ухваленої Венеціанською комісією на 142 пленарному засіданні (14-15 березня 2025 року) суд з`ясував наступне.
Україна є підписантом Конвенції, а тому у разі існування реальної загрози внаслідок військової інтервенції, і з метою послідуючого існування державності, зобов`язана вживати усіх без винятку заходів збереження. Ініціатором надання Висновку «AМІCUS CURIAE» Венеціанської комісії з питань альтернативної (невійськової) служби виступив в.о. голови Конституційного Суду України, оскільки у провадженні цього суду на розгляді перебуває скарга з приводу відповідності Конституції України ч.1 ст. 1 ЗУ «Про альтернативну службу», що само по собі свідчить про намагання держави вирішити це у законодавчому та правовому відношенні.
Збройні Сили потребують та мають значну кількість професій та посад, прямо не пов`язаних з безпосередньою участю у бойових діях.
Таким чином перебування у ЗСУ не охоплюється тільки участю у веденні бойових дій, з врахуванням досвіду особи.
За таких обставин посилання ОСОБА_4 на те, що релігійні переконання не дозволяють йому одягати військову форму, отримувати команди командирів та брати у руки зброю, не може бути оцінено судом як такі обставини, що настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що само по собі виключає можливість виконання військового обов`язку, військовозобов`язаного ОСОБА_4 , як громадянина України по мобілізації під час воєнного стану, незалежно від його віросповідання як Свідка Єгови.
Законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях.
Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні статті 336 КК України.
Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Враховуючи наведене, допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши надані сторонами докази в ході розгляду даного кримінального провадження, суд поза розумним сумнівом встановив винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин викладених у обвинувальному акті та вироку суду, а його вина є доведеною повністю.
За таких обставин, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ст.336 КК України, оскільки він вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги частини 2 статті 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Обставин, які згідно ст.ст.66, 67 КК України, пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом не встановлено.
Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ст.336 КК України, тяжкість скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України є нетяжким злочином, тому суд приходить до переконання, про необхідність призначення йому покарання, передбаченого санкцією вищевказаної частини статті у виді позбавлення волі.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд обравши вид та розмір покарання в межах санкції частини статті закону, який передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи дані, що характеризують особу ОСОБА_4 , який одружений, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, компрометуючими матеріалами відносно якого Благовіщенська міська рада Кіровоградської області не володіє, враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), згідно з досудовою доповіддю Голованівського районного сектору №5 філії ДУ «Центр пробації» ймовірність вчинення ним повторного кримінального правопорушення є середньою, відповідно до довідки №12602 від 03.07.2024, він з 28.03.2019 року є неохрещеним вісником Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та бере участь у проповідуванні доброї новини, суд з додержанням принципу співмірності та індивідуалізації покарання вважає, що є підстави та можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням ОСОБА_4 від відбування покарання і приходить до висновку, що його виправлення та перевиховання можливе в умовах без ізоляції від суспільства, а тому допускає за можливе відповідно до ст.75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на ОСОБА_4 обов`язки передбачені ч.1 ст.76 КК України, що буде справедливим, співмірним вчиненому, достатнім та необхідним для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Вказана правова позиція щодо призначення покарання підтверджена та сформована в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року у справі №573/838/24.
Відповідно до ч.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувався і на теперішній час підстав для його застосування не вбачається.
Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373-376 КПК України суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним і призначити за ст. 336 КК України покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_4 від відбування покарання з призначенням іспитового строку 1 рік.
Згідно ст. 76 ч. 1 КК України покласти на  ОСОБА_4 обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Після вступу вироку в законну силу речові докази:
матеріали відносно військовослужбовця ОСОБА_4 на 22 арк., які передані на зберігання начальнику ІНФОРМАЦІЯ_5 - повернути ІНФОРМАЦІЯ_5 , як власнику. 
повістку на відправку «команда НЦ, ВОС 789244А» та мобілізаційне розпорядження на ім`я ОСОБА_4 , на 2 арк., які знаходяться в матеріалах кримінального провадження №12025121110000031 - залишити при матеріалах кримінального.

Вирок може бути оскаржено до Кропивницького апеляційного суду через Гайворонський районний суд Кіровоградської області протягом 30 діб після проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії вироку. 
Учасники судового провадження отримують копію вироку в порядку ч. 7 ст. 376 КПК України.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Суддя:         ОСОБА_16  

Дата документу 30.06.2026