Провадження № 2-о/359/163/2026
Справа № 359/39750/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі: 
головуючого судді - Муранової-Лесів І.В., 
за участі секретаря судового
засідання - Кулакевич В.О., 
представника заінтересованої особи - Хоменко М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Борисполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа : ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року заявниця ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно її чоловіка ОСОБА_2 , а саме просить суд:
- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання та перебування ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше ніж 100 метрів до ОСОБА_3 у будь-якому місці її перебування (навчальний заклад, місце відпочинку, прогулянки тощо) (а.с.1-4).

На обґрунтування заяви зазначила, що перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого має двох малолітніх дітей. У зв`язку з припиненням сімейних відносин між подружжям виник конфлікт, а в провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу.

Посилається на те, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство, погрожує фізичною розправою, здійснює психологічний тиск, у тому числі погрозами відібрати дітей, а також вчиняє агресивні дії щодо членів її родини. Заявниця вказує, що неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних із діями чоловіка.

Крім того, зазначає, що у травні 2025 року ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, погрожував їй фізичною розправою та намагався завдати тілесних ушкоджень, а у серпні 2025 року застосував фізичну силу до її бабусі під час конфлікту, пов`язаного з малолітньою дитиною. Також заявниця посилається на факти притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами у стані сп`яніння.

На думку заявниці, поведінка ОСОБА_2 свідчить про наявність реальної загрози її життю, здоров`ю та безпеці, у зв`язку з чим вона була змушена змінити місце проживання разом із дітьми.

З огляду на викладене просить видати щодо ОСОБА_2 обмежувальний припис, яким заборонити йому перебувати в місці її проживання та наближатися до неї ближче ніж на 100 метрів у будь-якому місці її перебування.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року справу передано за територіальною підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду (а.с. 33).

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено до судового засідання (а.с. 38-39).

У судове засідання заявник ОСОБА_3 не з`явилася, її представником – адвокатом Охрімчук Т.В. подана заява про розгляд справи про видачу обмежувального припису за їх із заявницею відсутності.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_2 – адвокат Хоменко М.А. проти задоволення заяви заперечувала з підстав, наведених у письмових запереченнях, які надійшли до суду 09.06.2026 в системі «Електронний суд» (а.с.82-87), за змістом яких також просила відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

На обґрунтування заперечень зазначила, що наведені заявницею обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а також, що матеріали справи не містять доказів притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства, винесення щодо нього термінового заборонного припису чи внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

Також представник заінтересованої особи зазначила, що сам факт звернення до правоохоронних органів із заявами про кримінальні правопорушення не підтверджує факту вчинення домашнього насильства, а наведені заявницею відомості про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами у стані сп`яніння не стосуються предмета доказування у цій справі.

Крім того, представник заінтересованої особи висловлює сумніви щодо територіальної підсудності справи Бориспільському міськрайонному суду Київської області, посилаючись на відсутність доказів проживання заявниці за адресою, зазначеною у заяві.

Також просила у разі відмови у задоволенні заяви стягнути із заявниці на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви з огляду на таке.

Згідно зі статтею 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 4, 14 та 17 ч. 1.ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких -колишнє подружжя.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

При цьому, згідно з п. 3 ч. 1ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Відповідно до статей 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис є спеціальним заходом протидії домашньому насильству, який застосовується судом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи та на підставі оцінки ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_3 посилалася на вчинення ОСОБА_2 щодо неї фізичного та психологічного насильства, погрози, переслідування, агресивну поведінку та наявність реальної небезпеки для її життя і здоров`я.

Разом із тим на підтвердження наведених обставин заявницею не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Подані до суду копії звернень до правоохоронних органів та заяв про вчинення кримінальних правопорушень самі по собі не підтверджують факту вчинення домашнього насильства, оскільки лише свідчать про повідомлення особою відповідних обставин компетентним органам та не є доказом їх достовірності. Відомостей про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства, винесення щодо нього термінового заборонного припису або інших процесуальних рішень, які б підтверджували встановлення уповноваженими органами фактів домашнього насильства, матеріали справи не містять.

Надані заявницею відомості про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не є доказами вчинення ним домашнього насильства та не можуть самі по собі свідчити про наявність підстав для застосування обмежувального припису.

Також суд враховує, що матеріали справи не містять належних доказів існування на час розгляду справи реальних та обґрунтованих ризиків продовження або повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, настання тяжких наслідків чи необхідності застосування спеціального заходу захисту у вигляді обмежувального припису.

Так, зі змісту поданих до суду заяв та долучених доказів заявник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 20 квітня 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується долученими копіями свідоцтва про шлюб, та свідоцтв про народження діте (а.с.8,9,11).

Заявником та заінтересованою особою визнано, що вони разом не проживають.

Зі змісту ухвали Чернігівського районного суду Чергінівської області від 12 вересня 2025 року (справа №748/3050/25), а також копії позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, вбачається, що між стронами триває спір щодо визначення місця проживання дітей (а.с.89-98).

Квартира, яка згадується заявницею: АДРЕСА_2 , перебуває у власності ОСОБА_6 , її матері, та за змістом поданих заяв, не є місцем проживання родини.

Таким чином, наведені у заяві обставини не знайшли свого належного підтвердження під час судового розгляду, а надані докази не дають суду можливості встановити факт вчинення домашнього насильства та наявність ризиків його продовження чи повторення у майбутньому.

За таких обставин суд доходить висновку, що заява ОСОБА_3 є необґрунтованою та не підтверджена належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим підстави для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 відсутні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого.

Заінтересованою особою ОСОБА_2 заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11500 гривень та надано докази укладення договору про надання правничої допомоги, її оплати та фактичного надання адвокатом відповідних послуг (а.с.109-112).

Водночас відповідно до положень статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться за рахунок держави.

Разом із тим віднесення витрат на правничу допомогу за рахунок держави не виключає обов`язку суду перевірити їх реальність, необхідність, співмірність та розумність з огляду на конкретні обставини справи.

Оцінюючи заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує характер та складність справи, обсяг виконаної представником роботи, час, необхідний для підготовки письмових заперечень та участі у судовому розгляді, а також принципи розумності та співмірності судових витрат.

Суд бере до уваги, що дана справа не відзначалася підвищеною складністю з фактичної чи правової точки зору, предметом судового розгляду була заява про видачу обмежувального припису, а підготовлені представником заінтересованої особи письмові заперечення переважно містять виклад норм законодавства та правових позицій судів щодо загальних засад застосування обмежувального припису.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не є повністю співмірним обсягу фактично наданих послуг та складності справи, а тому обґрунтованими, необхідними та розумними витратами, які підлягають віднесенню за рахунок держави, є 3000 гривень.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне частину понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 гривень віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2,12,13,81,82,89,134,137,141,258,259,263-265,266,273,3501-3508,352 ЦПК України, суд –
В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа : ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису– відмовити.

Частину понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 3000 гривень (три тисячі гривень) віднести за рахунок держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів,який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлений 22.06.2026

Суддя І.В.Муранова-Лесів