Номер провадження: 22-ц/813/5662/26 
Справа № 495/250/26
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал», 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2026 року у складі судді Мишко В.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У січні 2026 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» у якому просила суд: визнати незаконною та скасувати дисциплінарну догану, оголошену ОСОБА_1 , 14.10.2025 року КП «БілгородДністровськводоканал»; визнати незаконною та скасувати дисциплінарну догану, оголошену ОСОБА_1 ,15.10.2025 року КП «БілгородДністровськводоканал»; зобов`язати відповідача вилучити відомості про зазначені догани з особової справи ОСОБА_1 ; стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.; стягнути з відповідача судові витрати (у разі їх виникнення).

Короткий зміст заяви про забезпечення позову
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дій дисциплінарних стягнень (доган), накладених наказами КП «Білгород-Дністровськводоканал» від: 14.10.2025, 15.10.2025 до набрання законної сили рішенням суду.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначала, що між сторонами у справі виник спір щодо правомірності Наказу від 13 жовтня 2025 року №115 , Наказу від 15 жовтня 2025 року №122 відповідача, «Про оголошення догани ОСОБА_1 , начальнику відділу збуту». За таких обставин, позивач вказувала, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що у випадку задоволення позову для відновлення прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, необхідно буде докласти значних зусиль. Якщо позов буде задоволений, однак позивачка буде звільнена, для відновлення своїх порушених прав позивачка буде змушена звертатися до суду з позовом про поновлення на роботі. У разі невжиття заходів забезпечення: правове становище позивача може істотно погіршитися; можливе застосування нових дисциплінарних стягнень; існує реальна загроза звільнення; поновлення прав у разі задоволення позову буде значно ускладненим та потребуватиме нових судових спорів. Рішення суду в разі задоволення позовних вимог може стати формальним та неефективним.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування її висновків
Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено. 
Ухвала суду мотивована тим, що, враховуючи предмет та підстави позову, вимоги заяви про забезпечення позову є передчасними та належним чином не обґрунтованими, ґрунтуються лише на припущеннях позивача, у зв`язку з чим підстав для їх задоволення не вбачається. Крім того, суд не встановив обставин, які б свідчили, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову у справі.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити її заяву про забезпечення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково звузив зміст норми ст. 149 ЦПК України, фактично зводячи її лише до забезпечення виконання рішення суду. Однак закон прямо передбачає іншу самостійну підставу забезпечення позову - ефективний захист або поновлення порушених прав. Суд першої інстанції не оцінив ризик погіршення правового становища позивача під час розгляду справи. Між тим предметом спору є законність дисциплінарних стягнень, які безпосередньо впливають на трудові права позивача та можуть бути використані роботодавцем як підстава для звільнення. Такий підхід суперечить практиці Верховного Суду, відповідно до якої забезпечення позову застосовується для запобігання можливому порушенню прав сторони ще до ухвалення рішення судом. Таким чином невжиття заходів забезпечення позову створює реальний ризик істотного погіршення правового становища позивача під час розгляду справи. Суд першої інстанції, відмовляючи у забезпеченні позову, фактично здійснив оцінку обґрунтованості позовних вимог та доказів у справі, що виходить за межі розгляду заяви про забезпечення позову та суперечить правовій позиції Верховного Суду щодо того, що на цій стадії суд перевіряє лише наявність ризику ускладнення ефективного захисту прав позивача. 
Зазначає, що суд проігнорував реальний ризик звільнення. Так, на момент постановлення ухвали фактично існували об`єктивні обставини, що свідчать про реальну загрозу звільнення. Щодо позивачки вже застосовані дві дисциплінарні догани, роботодавець продовжує ініціювати нові дисциплінарні процедури. Більше того, після подання заяви про забезпечення позову, ситуація фактично підтвердила ці ризики. 04.03.2026 ОСОБА_1 було зачитано третю дисциплінарну догану від 03.03.2026 № 22К/ТМ. Зазначені не створюють нових підстав апеляційної скарги, а підтверджують реальність ризику, який існував уже на момент постановлення оскаржуваної ухвали та був безпідставно проігнорований судом першої інстанції. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що суд першої інстанції не врахував триваючий характер порушення прав, зокрема те, що третя дисциплінарна догана була підписана 03.03.2026, тобто напередодні постановлення оскаржуваної ухвали. Таким чином щодо позивачки фактично сформовано сукупність дисциплінарних стягнень, які відповідно до трудового законодавства можуть бути використані роботодавцем як підстави для звільнення за систематичне порушення трудової дисципліни. Отже ризик погіршення становища позивача не є гіпотетичним, а підтверджується фактичними діями відповідача. 
Суд також неправильно застосував практику Верховного суду, зокрема суд послався на пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006, хоча ця правова позиція стосується зупинення рішень про звільнення, а не зупинення дисциплінарних стягнень. Судом також було порушив принцип ефективного судового захисту. 
Крім того, 23.04.2026 від ОСОБА_1 також надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги. 

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 23.04.2026, сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що у січні 2026 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» у якому просила суд: визнати незаконною та скасувати дисциплінарну догану, оголошену ОСОБА_1 , 14.10.2025 року КП «БілгородДністровськводоканал»; визнати незаконною та скасувати дисциплінарну догану, оголошену ОСОБА_1 ,15.10.2025 року КП «БілгородДністровськводоканал»; зобов`язати відповідача вилучити відомості про зазначені догани з особової справи ОСОБА_1 ; стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.; стягнути з відповідача судові витрати (у разі їх виникнення).
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дій дисциплінарних стягнень (доган), накладених наказами КП «Білгород-Дністровськводоканал» від: 14.10.2025, 15.10.2025 до набрання законної сили рішенням суду.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції, відповідає вищевказаним вимогам законодавства, з огляду на наступне.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
За змістом ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є заява учасника справи. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, у п. 9 даної Постанови, Верховний Суд зазначає, що клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову. Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен переконатися у тому, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема забороною вчиняти певні дії.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20)).
Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просила зупинити дію дисциплінарних стягнень у вигляді доган, накладених наказами КП «Білгород-Дністровськводоканал» від 14.10.2025 та 15.10.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Разом з тим, як вбачається з поданої заяви, наведені доводи позивача носять характер припущень щодо можливих дій відповідача у майбутньому та не містять належного обґрунтування існування обставин, які б свідчили про утруднення або неможливість ефективного захисту чи виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани саме по собі не породжує безумовних правових наслідків у вигляді звільнення з посади, оскільки звільнення є самостійним видом дисциплінарного стягнення, передбаченим статтею 147 КЗпП України. Крім того, у разі встановлення судом незаконності накладених стягнень позивач не позбавлений права на поновлення порушених трудових прав у передбачений законом спосіб.
Оцінивши наведені обставини у сукупності та перевіривши доводи заявника з урахуванням принципів розумності, обґрунтованості та співмірності заходів забезпечення позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки позивачкою ОСОБА_1 не доведено існування обставин, які б свідчили, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції нібито помилково звузив зміст статті 149 ЦПК України, зводячи її виключно до забезпечення виконання судового рішення, оскільки такі доводи є безпідставними. Так, суд першої інстанції виходив із системного аналізу норм процесуального права та правильно зазначив, що забезпечення позову застосовується за наявності обґрунтованого ризику утруднення або неможливості ефективного захисту чи виконання можливого судового рішення. Вказана норма не передбачає автоматичного застосування заходів забезпечення позову лише з огляду на сам факт наявності спору про право.
Посилання ОСОБА_1 на необхідність забезпечення позову з мотивів можливого погіршення правового становища позивача є припущенням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами реальної загрози невідновності порушених прав у разі невжиття таких заходів.
Доводи про те, що дисциплінарні стягнення можуть у подальшому бути підставою для звільнення, носять ймовірний характер і не свідчать про наявність безпосереднього ризику, який би обумовлював необхідність застосування заходів забезпечення позову. Крім того, звільнення з роботи є самостійним правовим актом, який підлягає окремому оскарженню в установленому законом порядку.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду є загальним та не спростовує правильності висновків суду першої інстанції у цій конкретній справі, оскільки питання про забезпечення позову вирішується з урахуванням фактичних обставин кожної справи, зокрема наявності доведеного ризику утруднення виконання рішення.
Доводи про те, що суд першої інстанції нібито вийшов за межі розгляду заяви про забезпечення позову та фактично оцінив обґрунтованість позовних вимог, є необґрунтованими. Суд обмежився перевіркою наявності передбачених процесуальним законом підстав для застосування заходів забезпечення позову, зокрема оцінкою співмірності, обґрунтованості та доведеності заявлених ризиків, що повністю відповідає вимогам процесуального закону. 
Твердження ОСОБА_1 на подальше накладення дисциплінарного стягнення від 03.03.2026 та його оголошення 04.03.2026 не можуть бути прийняті до уваги як такі, що підтверджують неправильність висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини виникли після постановлення оскаржуваної ухвали та не могли бути предметом оцінки суду на момент вирішення питання про забезпечення позову.
Безпідставними є і твердження ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судом першої інстанції пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006, оскільки суд навів відповідну правову позицію як загальну норму щодо недопустимості забезпечення позову у спосіб, який фактично підміняє вирішення спору по суті та призводить до передчасного вирішення трудового конфлікту.
При цьому, висновки суду першої інстанції не ґрунтувалися виключно на зазначеній постанові, а були сформовані на підставі аналізу норм процесуального закону та встановлених у справі обставин щодо відсутності доведеного ризику утруднення чи унеможливлення ефективного захисту прав позивача.
Посилання на порушення принципу ефективного судового захисту є декларативним та не підкріплене обґрунтуванням того, яким саме чином відмова у забезпеченні позову у цій справі унеможливлює або істотно обмежує реалізацію права на судовий захист. Навпаки, позивач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом розгляду спору по суті та, у разі задоволення позову, відновлення порушених прав у передбаченому законом порядку.
За таких обставин підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права відсутні.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга  ОСОБА_1  не містить. 
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1  у суду апеляційної інстанції відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01.05.2026

Головуючий        Є.С. Сєвєрова

Судді:         Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе