ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/6875/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року 

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у відмові ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 1 млн. гривень на підставі п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національної гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. №153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національної гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”;
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 28.03.2022 в умовах воєнного стану позивач у віці 22 років була призвана за мобілізацією на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , де проходила службу на посаді рядового складу. Позивач вказує, що відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2025 №253 у визначені в ній періоди вона брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, а сукупна тривалість такої участі перевищує шість місяців, у зв`язку з чим вона, на її переконання, набула право на одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн гривень. Позивач зазначає, що 18.11.2025 звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 із відповідною заявою, проте виплати їй не нараховано і не здійснено, що, на її думку, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Ухвалою від 13.04.2026 суддя відкрила провадження у справі та вирішила проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.
30.04.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 36457), у якому проти задоволення позову заперечено повністю. Відзив обґрунтований тим, що визначальною умовою для виплати винагороди за пунктом 4 постанови №153 є встановлення факту безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, а не зайняття посади за певною військово-обліковою спеціальністю та не участь у заходах із забезпечення оборони України. Відповідач зазначає, що довідка від 23.07.2025 №253 підтверджує участь позивача у заходах із забезпечення оборони, проте не є документом, що підтверджує безпосередню участь у бойових діях для цілей виплати винагороди; надані витяги з журналів бойових дій підтверджують перебування позивача в районах ведення бойових дій, але не містять відомостей про її безпосередню участь у бойових діях. Крім того, відповідач вказує, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2024 №353 позивача звільнено з військової служби у запас за сімейними обставинами, а не за станом здоров`я, тобто станом на дату набрання чинності постановою №153 (13.02.2025) позивач військову службу не проходила, у зв`язку з чим не відповідає умовам, визначеним цією постановою, для отримання винагороди.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 з 28.03.2022 в умовах воєнного стану була призвана за мобілізацією на військову службу, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 . 
На момент призову позивачу виповнилося 22 роки. 
Службу позивач проходила у військовій частині НОМЕР_1 на посаді рядового складу (кухар господарчого взводу роти логістики).
Згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2025 №253 солдат ОСОБА_1 у періоди з 28.04.2022 по 20.08.2022, з 02.09.2022 по 29.12.2022, з 11.01.2023 по 29.05.2023, з 12.06.2023 по 09.07.2023, з 13.07.2023 по 01.08.2023, з 15.08.2023 по 22.08.2023, з 24.08.2023 по 05.09.2023 брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, забезпеченні їх проведення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України в Донецькій та Луганській областях, Миколаївській міській територіальній громаді, Харківській області, Курилівській сільській об`єднаній територіальній громаді.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2024 №353 позивача звільнено з військової служби у запас за п.п. «г» п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України за сімейними обставинами (обоє з подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).
18.11.2025 позивач звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн гривень на підставі п. 4 Постанови №153. 
Листом від 10.03.2026 №1480/2/3/4834 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що підтверджуючі документи, які б засвідчували безпосередню участь солдата ОСОБА_1 у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, у військовій частині відсутні.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати винагороди протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
11.02.2025 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова №153), якою затверджено відповідний Порядок реалізації експериментального проекту. 
Постанова №153 набрала чинності 13.02.2025.
Згідно з абз. 2 п. 4 Постанови №153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн гривень.
Абзацами 3-5 п. 4 Постанови №153 передбачено пропорційну виплату винагороди (1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях) для осіб, які брали таку участь строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності постановою, а також виплату винагороди в повному обсязі особам, які брали безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців у зв`язку з наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон).
Зі змісту наведеного правового регулювання вбачається, що право на одноразову грошову винагороду за п. 4 Постанови №153 виникає за умови одночасної (кумулятивної) відповідності особи сукупності визначених критеріїв, а саме: прийняття або призов на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років; проходження військової служби (станом на дату набрання чинності постановою - 13.02.2025); безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13.02.2025 (за винятками, передбаченими абзацами четвертим і п`ятим пункту 4); відсутність визначених постановою випадків притягнення до відповідальності. 
Відсутність хоча б однієї з обов`язкових умов виключає набуття особою права на отримання винагороди. 
Подібний підхід щодо необхідності одночасної відповідності військовослужбовця сукупності визначених п. 4 Постанови №153 критеріїв сформований у сталій практиці адміністративних судів.
Вирішуючи спір по суті, суд насамперед перевіряє відповідність позивача умові щодо проходження військової служби станом на дату набрання чинності Постановою №153.
Як установлено судом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2024 №353 позивача звільнено з військової служби у запас за сімейними обставинами. Отже, станом на дату набрання чинності Постановою №153 (13.02.2025) позивач військову службу не проходила, а перебувала у запасі.
Системний аналіз абз. абз. 2-5 п. 4 Постанови №153 свідчить, що проходження особою військової служби станом на дату набрання чинності постановою є самостійною обов`язковою умовою набуття права на винагороду. 
Винятки з цієї умови, передбачені абз. 5 п. 4 Постанови №153, стосуються виключно осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців і не могли продовжувати службу у зв`язку з наявністю захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або у зв`язку з перебуванням та звільненням з полону. 
Позивача ж звільнено з військової служби за сімейними обставинами, а не за станом здоров`я та не у зв`язку з пораненням чи перебуванням у полоні, а тому наведений виняток до спірних правовідносин не застосовується.
Чинна редакція Постанови №153 не містить положень, які передбачали б виплату одноразової грошової винагороди військовослужбовцям, звільненим з військової служби до набрання нею чинності з підстав, не пов`язаних зі станом здоров`я (пораненням, перебуванням у полоні). 
Суд не вправі поширювати дію експериментального проекту на осіб, які не охоплюються визначеним Постановою №153 колом його учасників, оскільки це означало б довільне розширення підстав для здійснення публічних видатків поза межами, встановленими нормотворцем.
Суд також враховує, що відповідно до роз`яснень, наведених у рішенні (окремому дорученні) Міністра оборони України від 26.09.2025 №5601/уд та супровідних роз`ясненнях Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, право на винагороду мають військовослужбовці, які станом на 13.02.2025 проходили військову службу; попереднє звільнення особи за сімейними обставинами не впливає на реалізацію права на винагороду лише за умови, що особа була повторно прийнята (призвана) на військову службу та проходила її станом на 13.02.2025. 
Доказів повторного прийняття (призову) позивача на військову службу та проходження нею служби станом на 13.02.2025 матеріали справи не містять, а позивач на такі обставини не посилається.
За таких обставин позивач не відповідає обов`язковій умові п. 4 Постанови №153 щодо проходження військової служби станом на дату набрання чинності цією постановою, що вже саме по собі виключає набуття нею права на одноразову грошову винагороду.
Поряд із цим суд перевіряє і дотримання позивачем умови щодо безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком не менше шести місяців станом на 13.02.2025, оскільки на підтвердження цієї обставини позивач посилається на довідку від 23.07.2025 №253 та надані відповідачем витяги з журналів бойових дій.
За приписами ст. 1 Закону України «Про оборону України» бойові дії - це форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння).
Суд зазначає, що поняття «безпосередня участь у бойових діях» і «участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України (заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії)» не є тотожними. 
У сталій практиці Верховного Суду (зокрема, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.03.2025 у справі №200/5401/23, а також у правових позиціях, висловлених у справах №560/3153/23 та №520/17681/23) сформовано підхід, згідно з яким сам лише факт перебування військовослужбовця в районі ведення бойових дій і виконання ним функціональних обов`язків за посадою (зокрема щодо забезпечення проведення відповідних заходів) не свідчить про його безпосередню участь у бойових діях; така участь має бути підтверджена належними первинними документами військової частини (бойовими наказами (розпорядженнями), журналами бойових дій (бойовими донесеннями), рапортами (донесеннями) командирів підрозділів), які розкривають факт виконання конкретною особою бойового (спеціального) завдання у визначеному районі.
Зі змісту довідки командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2025 №253 убачається, що вона підтверджує участь позивача саме у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, та видана за формою, передбаченою Додатком 6 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій. Така довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, проте сама по собі не підтверджує факту безпосередньої участі особи у бойових діях для цілей виплати винагороди за Постановою №153, оскільки охоплює як періоди безпосередньої участі у бойових діях, так і інші періоди здійснення заходів із забезпечення оборони.
Надані відповідачем витяги з журналів бойових дій та бойових розпоряджень, у яких згадується позивач (у тому числі під дошлюбним прізвищем ОСОБА_2 ), підтверджують факт її перебування в районах ведення бойових дій, проте не містять відомостей про те, що позивач брала безпосередню участь у бойових діях, не розкривають наявності фактів бойових зіткнень з противником за участю позивача. 
Інших належних і допустимих доказів, які б у розумінні абз. 2 п. 4 Постанови №153 підтверджували безпосередню участь позивача у бойових діях строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13.02.2025, матеріали справи не містять.
Отже, належними та допустимими доказами не підтверджено й дотримання позивачем умови щодо безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій тривалістю не менше шести місяців станом на 13.02.2025.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною лише за умови, що на нього законом покладено відповідний обов`язок вчинити певні дії, який ним не виконано. Оскільки позивач не відповідає сукупності обов`язкових умов, визначених п. 4 Постанови №153, у відповідача не виник обов`язок нарахувати та виплатити їй одноразову грошову винагороду, а тому невчинення відповідачем таких дій не може бути кваліфіковане як протиправна бездіяльність.
За таких обставин дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової винагороди вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Постановою №153, а позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання його нарахувати і виплатити винагороду є необґрунтованими.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Водночас обов`язок доведення факту порушення права, за захистом якого особа звертається до суду, та обставин, з якими вона пов`язує виникнення у неї відповідного права, покладається на позивача. 
Таких доказів, які б підтверджували відповідність позивача сукупності умов п. 4 Постанови №153, суду не надано.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
В силу приписів ст. 139 КАС України судові витрати не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 30.06.2026.

Суддя Потабенко В.А.