Дата документу 16.06.2026 Справа № 335/12442/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/12442/25  Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1315/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В., Смокотіної В.С.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, ОСОБА_1 - адвоката Лісняк Яна Валерійовича, на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тисячник Рузанни Робертівни до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Державної фіскальної служби в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тисячник Рузанни Робертівнизвернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Державної фіскальної служби в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури.

Позов обґрунтовано тим, що йому завдано моральну шкоду незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури. Зокрема, 15 квітня 2013 року старшим слідчим з ОВС слідчого управління ДПС у Запорізької області майором податкової міліції Гайдар А.В. у кримінальному провадженні №32012080000000001 від 21.11.2012 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, тобто пособництві у заволодінні чужим майном в особливо великому розмірі за попередньою змовою групою осіб, шляхом зловживання особою своїм службовим становищем. 

З 18.04.2013 року до 18.06.2013 року підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком 2 місяці. 30 травня 2013 року у слідчому управлінні ДПС у Запорізькій області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №32012080000000001 від 21.11.2012 року. 30 травня 2013 року обвинувальний акт затверджено прокуратурою Запорізької області та справу направлено для розгляду по суті до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. 

30 травня 2024 року вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі №331/4466/13-к обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст.191 КК України ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

06 березня 2025 року ухвалою Запорізького апеляційного суду, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні №32012080000000001 від 21.11.2012 року залишено без задоволення, вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя залишено без змін. В касаційній інстанції вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 травня жовтня 2024 року у справі №331/4466/13-к та ухвала Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі №331/4466/13-к не переглядалися.

Відтак, позивач вважав, що має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності. Загальною тривалістю незаконного перебування під слідством і судом вважає період з 15 квітня 2013 року (день повідомлення про підозру) до 06 березня 2025 року (день в який набрав законної сили вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2024 року у справі №331/4466/13-к), що складає 142 місяців 19 днів. В ході досудового розслідування були обмежені права та свободи позивача, більш ніж 11 років.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивач зазнав значних моральних втрат, а саме:були порушені його нормальні життєві (соціальні) зв`язки; були порушені нормальний ритм життя та плани, постраждала репутація як добропорядного громадянина; притягнення до кримінальної відповідальності суттєво відобразилось на родинних стосунках позивача, оскільки після притягнення до кримінальної відповідальності дружина змінила своє відношення до нього, внаслідок чого в родині почались постійні сварки, які відобразились на психічному та фізичному здоров`ї позивача; після того як на підприємстві ТОВ «РОСЬ», де ОСОБА_1 працював директором, дізнались про те що йому повідомили про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину пов`язаному із розтратою та привласненням матеріальних ресурсів у сфері підприємництва, йому перестали довіряти власники, підлеглі та бізнес-партнери. Також в зв`язку з кримінальним переслідуванням основний контрагент/Покупець компанії ПАТ «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь» зупинив співпрацю, компанія понесла величезні прямі та непрямі збитки, власники ТОВ «РОСЬ» вирішили ліквідувати це підприємство через процедуру банкрутства. У зв`язку із чим ОСОБА_1 був змушений погоджуватись на вакансії зі значно нижчим рівнем оплати, що підтверджується довідкою про рівень заробітної плати ПФУ.

З моменту притягнення до кримінальної відповідальності та до моменту набрання вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2024 року у справі №331/4466/13-к законної сили, позивач перебував у стресовому стані, оскільки він був змушений доказувати у судовому порядку незаконність дій з боку відповідачів в частині їх бездоказового ствердження про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст.191 КК України.

Внаслідок хибного звинувачення ОСОБА_1 став замкнений у собі, йому важко було спілкуватись з людьми, оскільки він був упевнений, що всі знають про те що його притягують до кримінальної відповідальності. Від нього відвернулись друзі, сім`я та навіть батьки. Його постійно переслідував страх ув`язнення та роки перебування за гратами з втратою всього майна. Безпідставне перебування позивача в статусі підозрюваного та обвинуваченого в будь- якому випадку змінило звичайний уклад його життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення захисту та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального злочину, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння. Все це у сукупності, безумовно призвело до моральних страждань позивача та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення свого становища, яке існувало до початку кримінального переслідування.

Мінімальний розрахунок розміру відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду, за час перебування під слідством та судом: 142 місяці 19 днів слід обрахувати як добуток повних місяців на мінімальну заробітну плату у місячному розмірі плюс добуток 19 днів на 8 годин і на 52 гривні погодинного розміру мінімальної заробітної плати, що дорівнюватиме 142 місяців х 8647 грн. = 1 227 874,00 грн. 19 днів х 8 годин х 52 грн. = 7 904,00 грн. Що становить разом (1 227 874,00 + 7 904,00) = 1 235 778,00 грн. Разом з тим позивач, як особа, яку безпідставно 142 місяці 19 днів обвинувачували у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, абсолютно не вважає, що 1 235 778,00 грн - є достатнім рівнем сатисфакції.

25 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся через свого представника до судової експерти з заявою про проведення експертного дослідження, згідно висновку якої експерт висновував, що на момент розгляду позовної заяви судом, відповідно до висновку експерта, розмір моральної шкоди дорівнює - 2 334 690,00 грн, виходячи із розрахунку 270 мзп х 8647 грн.

Також позивач був змушений користуватися послугами адвоката під час розгляду кримінальної справи у суді Жовтневому районному суді м. Запоріжжя, захисник у справі №331/4466/13-к адвокат Шульга О.А, діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 3 березня 2021 року № 301/21. Відповідно до квитанції від 3 березня 2021 року адвокату ОСОБА_2 сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн. Який також підлягають відшкодуванню.

27 серпня 2025 року між позивачем та судовим експертом Куратченко Іриною Євгеніївною було укладено договір на проведення психологічного дослідження ОСОБА_1 . Послуги судового експерта були оплачені Позивачем у сумі 35 213,52 грн, які також підлягають відшкодуванню.

Крім того ОСОБА_1 уклав договір № 137/24 від 24.08.2025 року з адвокатом Тисячник Рузанною Робертівною, про надання правничої допомоги в рамках цивільного судочинства, сторони домовились про фіксований розмір оплати за надані правничі послуги, який не залежить від обсягу виконаної адвокатом роботи, і становить 25000 грн, відповідно до квитанції від 24 серпня 2025 року адвокату Тисячник Р.Р. сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн. Отже розмір судових витрат позивача, що складається з витрат на професійну правничу допомогу та проведення експертизи у сумі 60 213,52 грн.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 2 334 690,00 грн, 25 000,00 грн сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому професійної правничої допомоги під час притягнення його до кримінальної відповідальності. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат - 25 000,00 грн сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому професійної правничої допомоги згідно з договором № 137/24 від 24.08.2025 року за розгляд цивільної справи судом першої інстанції. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат на проведення судово-психологічної експертизи - 35 213,52 грн.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 1 729 400.00 грн та 25 000,00 грн витрат, понесених у зв`язку з наданням йому професійної правничої допомоги у кримінальному провадженні.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судові витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 18322,50 грн та витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 25808,09 грн.
В задоволенні решти частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1 729 400 грн, в частині стягнення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні та витрат на проведення судово-психологічної експерти, Запорізькою обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року змінити, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди до 1 233 350,43 грн, зменшивши стягнутий розмір матеріальної шкоди у рамках кримінального провадження та судових витрат у цивільному провадженні. Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути в будь-якому разі мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи. Суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність збільшення розміру моральної шкоди, фактично поклався на твердження позивача про нібито істотні негативні наслідки кримінального переслідування у вигляді розірвання ділових зв`язків, погіршення сімейних відносин та стану здоров`я. Проте такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зроблені без належної оцінки доказів. Суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди без посилання на будь-які належні та допустимі докази та без зазначення причинно-наслідкового зв`язку вказаних обставин з кримінальним переслідуванням позивача. Судом не враховано, що позивач фактично продовжував здійснювати активну життєву діяльність, не був обмежений у пересуванні, що підтверджується, зокрема, можливістю оформлення документів для виїзду за кордон. Це свідчить про відсутність істотного обмеження його ділової активності та соціальних зв`язків, а відтак суперечить висновку суду про їх нібито повне або значне руйнування. Матеріали справи не містять доказів того, що виявлені у позивача захворювання виникли саме внаслідок кримінального переслідування, а не були наслідком інших обставин, зокрема вікових змін, способу життя, супутніх захворювань або інших життєвих факторів. Медичні документи, надані позивачем, лише фіксують певний стан здоров`я, однак не містять висновків лікарів щодо причин їх виникнення, а також не встановлюють їх прямого зв`язку із діями органів державної влади. Відсутні також дані про те, що такі захворювання є тяжкими, незворотними або істотно вплинули на життєдіяльність позивача. Щодо висновку психологічної експертизи слід зазначити, що експерт, констатуючи наявність у позивача тривалих душевних переживань, фактично лише підтвердив обставину, яка є типовою та закономірною для будь-якої особи, яка перебуває під кримінальним переслідуванням. Такий висновок не свідчить про наявність виняткових або особливо інтенсивних страждань, які виходять за межі звичайних наслідків притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно з положеннями Закону України № 266/94-ВР гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди, на який позивач має право, у даній справі вже становить понад один мільйон гривень . У оскаржуваному рішенні не наведено обґрунтованих доводів з посиланням на конкретні докази про наявність підстав для збільшення гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди встановленого Законом з 1 233 350,43 грн до 1 729 400 грн, а стягнутий судом розмір моральної шкоди очевидно призводить до безпідставного збагачення позивача.
Судом першої інстанції неправильно визначено розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, які були понесені стороною в рамках кримінального провадження. Обласна прокуратура не заперечує щодо права позивача на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги згідно з положеннями Закону, однак заперечує проти розміру, заявленому у позовній заяві, оскільки позивачем не доведена реальність, необхідність та розумність витрат на правничу допомогу у кримінальному проваджені у розмірі 25 000 грн. Також зазначено, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи. Так, якщо суд не врахує відповідний висновок експерта як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення, вимога про стягнення судових витрат за проведення експертизи з відповідачів не підлягає задоволенню. Таким чином, рішення суду першої інстанції про стягнення судових витрат у цивільному провадженні у повному обсязі не відповідає принципам розумності, необхідності та співмірності.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині присудження до стягнення з Державного бюджету України в рахунок відшкодування судових витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 18 322,50 грн та витрат на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 25 808,09 грн, зазначивши про стягнення вказаних судових витрат із органу прокуратури та органу фіскальної служби, які були відповідачами у справі, Головне управління Державної казначейської служби України та Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області кожний окремо подали апеляційні скарги в яких посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року змінити в частині присудження до стягнення з Державного бюджету України в рахунок відшкодування судових витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 18 322,50 грн та витрат на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 25 808,09 грн, зазначивши про стягнення вказаних судових витрат із органу прокуратури та органу фіскальної служби, які були відповідачами у цій справі. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково зазначив, що присуджені грошові кошти мають бути стягнуті з Державного бюджету України. Вважають, що держава не повинна компенсувати позивачеві витрати на правничу допомогу, оскільки правнича допомога надавалася ОСОБА_1 не за рахунок держави, у зв`язку з чим розподіл таких судових витрат має здійснюватись у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме: за рахунок сторін у справі, а саме на органи, якими завдано шкоду ОСОБА_1 .. Саме цей орган, яким завдано шкоду, а не держава в особі такого органу є відповідачем у справах про відшкодування шкоди, у зв`язку з чим, у випадку задоволення заяви щодо стягнення судових витрат, понесених позивачем у цивільній справі, такі витрати мають бути присуджено з органу державної влади, яким завдано шкоду позивачу. 

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лісняк Яна Валерійовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не врахував, що експертиза в рамках судового процесу й проводиться саме для того, щоб за спеціальною методикою відповісти на питання, які потребують спеціальних знань, які відсутні у суду. Позивач не згоден із визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що «доказова сила висновку експерта набагато більша, ніж будь-якого іншого письмового доказу» та фактично вважає, що саме висновок експерта має визначати розмір відшкодування моральної шкоди. Фактично позивач ототожнює висновок експерта із доказом, який має переважаючу та обов`язкову силу для суду, а будь-яке відхилення від нього розцінює як порушення закону. Відповідні обставини підтверджені висновком експерта. Висновок експерта як на доказ усіх заявлених позивачем життєвих, професійних, сімейних та майнових наслідків. Мінімальний розмір моральної шкоди, який міг бути отриманий позивачем за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, складає 1 233 350,43 грн. Таким чином, сума моральної шкоди, якої на думку суду першої інстанції, достатньо для сатисфакції позивачу, лише на 496 049,57 грн перевищує встановлений Законом мінімальний розмір моральної шкоди (1729400-1233350,47=496049,57). Позивач наполягає на тому, що у суду були відсутні аргументи для зменшення моральної шкоди за рішенням суду порівняно з тією сумою моральної шкоди, яку визначено у висновку експерта. 

Відповідно до відзиву на апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Запорізька обласна прокуратура зазначає, що враховуючи положення ЦПК України та висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, стягнення судових витрат на користь позивача в рамках цивільного провадження у разі задоволення судом таких вимог підлягає саме з Державного бюджету України. Незважаючи на те, що позивачем визначено Запорізьку обласну прокуратуру як одного з відповідачів у справі, належним відповідачем у справі є держава, яка брала участь у справі через представників в особі органів державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, через що судові витрати у цій справі підлягають стягненню з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України. А тому, Запорізька обласна прокуратура просила апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області залишити без задоволення. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Запорізька обласна прокуратура зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо збільшення відшкодування моральної шкоди на користь позивача на підставі висновку експерта є безпідставними, недоведеними та не підлягають задоволенню. Зазначає, що висновок експерта може бути лише допоміжним джерелом інформації для оцінки певних психологічних аспектів, але не підміняє судову оцінку та не визначає автоматично кінцевий розмір відшкодування. Апеляційна скарга фактично спрямована на переоцінку доказів виключно на користь позивача та надання висновку експерта наперед встановленої сили, що прямо суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства. Позивач не надав об`єктивні докази, які б підтверджували не лише сам факт настання відповідних подій, але й причинно-наслідковий зв`язок між цими подіями та діями органів досудового розслідування чи прокуратури. Таким чином, твердження ОСОБА_1 про наявність обставин, що зумовлюють збільшення відшкодування моральної шкоди, є недоведеними, а такі доводи не підлягають задоволенню, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Відповідно до відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Головне управління Державної Фіскальної служби України зазначає, що позовна заява та апеляційна скарга ОСОБА_1 містить лише загальні та декларативні твердження щодо моральних страждань, яких він нібито зазнав у зв`язку з кримінальним переслідуванням, без належного обґрунтування їх індивідуального характеру та без надання жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для визначення розміру відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж гарантований державою мінімум. Зокрема наведені позивачем обставини за своєю правовою природою є типовими наслідками будь-якого кримінального переслідування та вже враховані законодавцем при встановлені граничного мінімального розміру відшкодування моральної шкоди відповідно до частини третьої статі 13 Закону №266, а відтак самі по собі не можуть бути достатньою підставою для збільшення такого розміру. А тому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо збільшення моральної шкоди вважає необґрунтованими, як і доводи щодо відшкодування витрат на правову допомогу в рамках кримінального і цивільного провадженнях, їх недоведеність позивачем та неспівмірність. Просить апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити в повному обсязі, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області залишити без задоволення. 

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Запорізької обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував висновок експерта № 043 від 10.10.2025 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи, наведені позивачем обгрунтування вимушених змін у його житті у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, враховуючи ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав (позивач перебував під кримінальним переслідуванням 142 місяці та 19 днів (понад 11 років)), а також засад розумності, виваженості та справедливості, і дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 729 400 гривень, є достатнім для компенсації позивачем негативних наслідків морального характеру та відповідати принципам розумності і справедливості. Суд прийшов до висновку, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Також суд стягнув на користь позивача витрати, які поніс позивач на оплату експертних послуг, відповідно до розміру задоволених позовних вимог (25 808,09 гривень). Крім того, суд першої інстанції стягнув на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 25000 гривень, які були понесені позивачем в рамках кримінального провадження, витрати на оплату правничої допомоги у даній справі в розмірі 18 322 гривні 50 копійок виходячи з розміру задоволених вимог - 73, 29 %. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може в повній мірі погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 15 квітня 2013 року старшим слідчим з ОВС слідчого управління ДПС у Запорізької області майором податкової міліції Гайдар А.В. у кримінальному провадженні №32012080000000001 від 21.11.2012 р. ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, тобто пособництві у заволодінні чужим майном в особливо великому розмірі за попередньою змовою групою осіб, шляхом зловживання особою своїм службовим становищем. 

З 18.04.2013 року до 18.06.2013 року підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком 2 місяці (т.1 а.с.22). 

30 травня 2013 року у слідчому управлінні ДПС у Запорізькій області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №32012080000000001 від 21.11.2012 року (т.1 а.с.2-23).

30 травня 2013 року обвинувальний акт затверджено прокуратурою Запорізької області та справу направлено для розгляду по суті до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

31 травня 2024 року вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі №331/4466/13-к обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст.191 КК України ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Вирок набув законної сили 06.03.2025 року (т.1 а.с.32-59).
06 березня 2025 року ухвалою Запорізького апеляційного суду, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні №32012080000000001 від 21.11.2012 року залишено без задоволення, вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя залишено без змін. 
В касаційній інстанції вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 травня жовтня 2024 року у справі №331/4466/13-к та ухвала Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі №331/4466/13-к не переглядалися.

25 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся через свого представника - адвоката Тисячник Рузанну Робертівну до судової експерта ОСОБА_3 свідоцтво № 35-23/П від 18 квітня 2023 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, з заявою про проведення експертного дослідження, на вирішення якого просив поставити наступні питання: Чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? Якщо так, то чи завдані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 страждання (моральна шкода) внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності? Якщо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності? (т.1 а.с.60-88).

За наслідками праведного експертного дослідження експерт встановила наступні обставини, які виклала в мотивувальній частині експертного дослідження.

Зокрема, у мотивувальній частині висновку експерта від 10.10.2025 року №043 за результатами проведення експертного психологічного дослідження Позивача зазначено наступне: «У результаті аналізу біографічних даних, опитування підекспертного, вивчення медичних і юридичних документів, а також проведення експериментально-психологічного обстеження із застосуванням валідних психодіагностичних методик (ММРІ-2, БР-36, клінічне інтерв`ю, спостереження), встановлено наступне:
Підекспертний ОСОБА_1 протягом 11 років 10 місяців 19 днів перебував у стані хронічного психоемоційного стресу, викликаного кримінальним переслідуванням та затягнутим судовим процесом. Це призвело до формування стійких психологічних наслідків, що проявляються у тривожно-депресивному стані, почутті приниження, соціальній ізоляції, втраті сенсу життя та професійної ідентичності. Його особистісна структура зазнала значущих змін: з`явилися емоційна вразливість, песимізм, соматизація психоемоційного дистресу, порушення адаптивних механізмів.
Результати тестування ММРІ-2 підтверджують високі показники за шкалами депресії, психастенії, соціальної інтроверсії та психопатії, що узгоджується з клінічною картиною глибокого внутрішнього виснаження. Підекспертний зберігає критичність до свого стану, усвідомлює його зв`язок із зовнішніми чинниками (насамперед - кримінальним переслідуванням), однак демонструє втрату віри у справедливість та зниження життєвої мотивації.
Таким чином, відповідно до висновку експерта, розмір моральної шкоди дорівнює – 2 334 690,00 грн, виходячи із розрахунку 270 мзп х 8647 грн.

Досліджуючи вказаний висновок суд першої інстанції встановив, що експерт у Висновку № 043 провела детальний аналіз доходів Позивача за період 2006–2025 років. Встановлено чітку негативну тенденцію: до 2013 року середній річний дохід становив 111 874 грн, а після початку переслідування (2014–2025) знизився до 39 869 грн. Експертизою констатовано падіння доходу на понад 64%, що є «істотним індикатором економічної втрати та деградації соціального статусу». Звільнення за власним бажанням в умовах, коли особа підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину (розкрадання в особливо великих розмірах), є вимушеним кроком через тиск обставин та втрату репутації. Як зазначено в висновку, позивач «втратив довіру партнерів» та зіткнувся із «соціальним вигнанням». 

У судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_3 зазначила, що користувалася під час експертного дослідження серед іншого вказаною Методикою в якості наукової літератури. Також надала суду відповідь Міністерства юстиції України на її звернення від 30.03.2026 (вх. № 56625-27-26 від 31.03.2026), згідно до якого зазначено, що за даними Реєстру методика з назвою «Методика психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди» внесена до Реєстру за реєстраційним кодом 14.1.75 (далі - Методика) на підставі рішення Координаційної ради від 18.01.2019. Також за даними Реєстру до Методики зміни не вносились та застосування Методики не припинялось. Таким чином, Методика є чинною. Разом з тим повідомлено, що в Методиці містяться посилання на методики за реєстраційними кодами 14.1.01, 14.1.03, 14.1.05, 14.1.06, 14.1.07, 14.1.08, 14.1.13, 14.1.21, 14.1.23, 14.1.26, 14.1.28, 14.1.30, 14.1.31, 14.1.32, 14.1.39, 14.1.40, 14.1.45, 14.1.46, 14.1.47, 14.1.48, 14.1.54, 14.1.58, які на підставі рішення Координаційної ради від 28.01.2021 (рішення додається) та відповідно до Реєстру, припинено та рекомендовано для використання в якості наукової літератури.

Також, судом першої інстанції встановлено, що експертне дослідження складалося з двох частин: діагностичної (встановлення факту страждань, ПТСР, змін особистості за допомогою міжнародно визнаних тестів MMPI-2, SF-36) та розрахункової. Фактичні дані, встановлені в діагностичній частині висновку (хронічний дистрес, депресія, втрата сенсу життя), є належними доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України. Експертне дослідження проведене кваліфікованим фахівцем, який перед початком дослідження був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 Кримінального кодексу України, про що міститься відповідний запис у самому Висновку. Медичні документи за період 2015–2025 років у поєднанні з висновками психолога (соматизація стресу), створюють цілісну картину причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою здоров`ю Позивача. 

ОСОБА_1 користувався послугами адвоката під час розгляду кримінальної справи у суді Жовтневому районному суді м. Запоріжжя, захисник у справі №331/4466/13-к адвокат Шульга О.А, діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 3 березня 2021 року № 301/21. На підтвердження повноважень адвоката Шульги О.А., до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надавалось свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер (т.1 а.с.133-134,136,137).

У договорі про надання правової допомоги адвокатом №301/21 від 3 березня 2021 року сторони передбачили, що ОСОБА_1 має сплатити гонорар адвокату за кожну судову справу яка була розглянута будь - яким судом першої інстанції незалежно від строків її розгляду та обсягу виконаної роботи адвокатом в розмірі 25 000 грн (т.1 а.с.133-134). 

Відповідно до квитанції від 3 березня 2021 року адвокату Шульзі О.А. сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн (т.1 а.с.135).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", є вичерпним.

Згідно зі статтею 4 вищевказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У випадках, зазначених у частині першій статті 1 Закону № 266/94-ВР, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Отже право на відшкодування шкоди згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР виникає в особи в разі постановлення виправдувального вироку суду.
Встановивши, що ОСОБА_4 перебував під кримінальним переслідуванням з 15 квітня 2013 року ( день повідомлення про підозру) до 06 березня 2025 року ( день в який набрав законної сили вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2024 року у справі № 331/4466/13-к), що становить 142 місяці та 19 днів, вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/4466/113-к обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю у діянні складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування й прокуратури.
У справі, яка переглядається, сторони у апеляційних скаргах не оспорюють тривалість перебування позивача під слідством та судом, однак не погоджуються із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг щодо розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходить із такого.
Згідно з положеннями статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Такі висновки підтверджені сталою практикою Верховного Суду, зокрема в постановах від 16 січня 2025 року в справі № 607/21506/23, від 24 грудня 2024 року в справі № 740/6706/23, від 11 грудня 2024 року в справі № 740/463/22 та інших.
У справі, яка переглядається, на момент розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становив 8647 грн (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»).
Таким чином, гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди для позивача становить 1 233 350, 43 грн ( 142 місяці х 8647 грн: 30 днів х 19 днів).
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛвід 12 липня 2007 року).
У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі№ 214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 521/1347/18, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 викладено правовий висновок, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
Тобто, визначений розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути в будь-якому разі мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи.
Водночас, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого висновку щодо наявності підстав для перевищення зазначеного розміру до 1 729 400 грн.
Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди на 496000 грн перевищує гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів ураховує, що визначення розміру моральної шкоди є правом суду, розмір грошового відшкодування визначається судом з урахуванням обсягу страждань, обмежень прав під час кримінального провадження, характеру порушення, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинно приводити до її безпідставного збагачення ( висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).
Верховний Суд у постанові від 10.04 2019 у справі № 464/3789/17 зробив висновок, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я.
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як убачається з мотивувальної частини рішення, суд обґрунтував збільшення розміру відшкодування моральної шкоди обставинами, які є типовими та невід`ємними для будь-якого кримінального провадження, а саме: перебуванням особи у статусі підозрюваного та обвинуваченого, застосуванням запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, необхідністю з`являтися до органів досудового розслідування та суду, участю у судових засіданнях, укладенням договору про надання правової допомоги, а також загальними твердженнями про зміну звичного способу життя, витрати часу та зусиль на захист, переживання тривоги, страху та занепокоєння.

Водночас наведені обставини за своєю правовою природою є типовими наслідками будь-якого кримінального переслідування та вже враховані законодавцем при встановленні гарантованого мінімального розміру відшкодування моральної шкоди відповідно до частини третьої статті 13 Закону, а відтак самі по собі не можуть бути достатньою підставою для збільшення такого розміру.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність збільшення розміру моральної шкоди, фактично поклався на твердження позивача про нібито істотні негативні наслідки кримінального переслідування у вигляді розірвання ділових зв`язків, погіршення сімейних відносин та стану здоров`я. Проте такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зроблені без належної оцінки доказів.

Так, судом було враховано доводи позивача про те, що внаслідок повідомлення про підозру він втратив ділову репутацію, довіру контрагентів та фактично позбувся можливості здійснювати підприємницьку діяльність, зокрема у зв`язку з припиненням співпраці з основним контрагентом та подальшою ліквідацією підприємства . Водночас ці твердження не підтверджені жодними належними доказами.

Позивачем не надано належних та достовірних доказів, які б свідчили про розірвання конкретних договорів саме у зв`язку з кримінальним провадженням, відсутні листи контрагентів, рішення органів управління підприємства, фінансові документи чи інші докази, які б встановлювали причинно-наслідковий зв`язок між кримінальним переслідуванням та припиненням господарської діяльності.

Сам по собі факт зміни фінансового стану підприємства або припинення співпраці з
контрагентами не доводить, що це сталося саме через дії органів досудового розслідування чи прокуратури. Господарська діяльність за своєю природою пов`язана з ризиками, а тому такі наслідки можуть бути зумовлені широким колом економічних факторів, які позивач не дослідив і не довів.

Більше того, судом не враховано, що позивач фактично продовжував здійснювати активну життєву діяльність, не був обмежений у пересуванні, що підтверджується, зокрема, можливістю оформлення документів для виїзду за кордон. Це свідчить про відсутність істотного обмеження його ділової активності та соціальних зв`язків, а відтак суперечить висновку суду про їх нібито повне або значне руйнування.

Аналогічно необґрунтованими є висновки суду щодо погіршення сімейних відносин позивача. Суд прийняв до уваги твердження про конфлікти у сім`ї, зміну ставлення дружини та негативний вплив кримінального переслідування на родинне життя. Проте такі обставини не підтверджені належними доказами.

Як встановлено під час судового розгляду кримінальної справи, на момент відповідних подій позивач перебував у інших фактичних сімейних відносинах, що виключає можливість встановлення прямого причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням та нібито погіршенням відносин з попередньою дружиною. Крім того, жодних об`єктивних доказів, таких як рішення суду про розірвання шлюбу, показання членів сім`ї про зміну поведінки, документи, що підтверджують сімейні конфлікти або їх наслідки, позивачем не надано.

Отже, суд фактично визнав доведеними обставини, які не підтверджені доказами, що є порушенням принципу змагальності та вимог статті 81 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається.

Також слід зазначити, що сам по собі факт надання позивачем медичних довідок та історії хвороби не свідчить автоматично про наявність підстав для стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі більшому, ніж гарантований законом мінімум. Для врахування таких доказів суд повинен встановити чіткий причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями органів досудового розслідування і конкретними негативними наслідками для здоров`я позивача.

Матеріали справи не містять доказів того, що виявлені у позивача захворювання виникли саме внаслідок кримінального переслідування, а не були наслідком інших обставин, зокрема вікових змін, способу життя, супутніх захворювань або інших життєвих факторів. Медичні документи, надані позивачем, лише фіксують певний стан здоров`я, однак не містять висновків лікарів щодо причин їх виникнення, а також не встановлюють їх прямого зв`язку із діями органів державної влади. Відсутні також дані про те, що такі захворювання є тяжкими, незворотними або істотно вплинули на життєдіяльність позивача.

Щодо висновку психологічної експертизи слід зазначити, що експерт, констатуючи наявність у позивача тривалих душевних переживань, фактично лише підтвердив обставину, яка є типовою та закономірною для будь-якої особи, яка перебуває під кримінальним переслідуванням. Такий висновок не свідчить про наявність виняткових або особливо інтенсивних страждань, які виходять за межі звичайних наслідків притягнення до кримінальної відповідальності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18 суд дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку; висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань; проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Відомості, викладені у висновку, самі по собі не можуть бути підставою для суттєвого (порівняно з мінімальним розміром відшкодування, визначеного законом) збільшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди.

До такого висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 30.11.2023 у справі № 759/24810/21.

Таким чином, навіть за наявності експертного висновку про тривалі душевні переживання, це не є самостійною підставою для збільшення розміру відшкодування, оскільки такі переживання є типовими, а не винятковими. Суд першої інстанції не встановив, у чому саме полягає їх підвищена інтенсивність, як вони вплинули на життєдіяльність позивача та чим вони відрізняються від звичайних наслідків кримінального переслідування.

Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Пунктом 1 частини 2 статті 76 ЦПК України визначено, що ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як письмові докази.

Згідно з частиною 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідачів, не здійснив всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у справі та фактично поклав в основу рішення твердження позивача, які не підтверджені належними та достатніми доказами, та без зазначення причинно - наслідкового зв`язку вказаних обставин з кримінальним переслідуванням позивача.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, особливості впливу незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під слідством та судом (142 місяці та 19 днів), застосування щодо нього запобіжних заходів, які не пов`язані з триманням під вартою і повним позбавленням соціальних контактів, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством та судом, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру є розмір відшкодування у розмірі 1 233 350, 43 грн ( гарантований державою мінімум), що відповідає принципам розумності і справедливості.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури у цій частині є обґрунтованими, судове рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, шляхом зменшення такого розміру з 1 729 400 до 1 233 350, 43 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що заявлений ним розмір моральної шкоди узгоджується із висновком експертизи від 10.10.2025 року, а тому на його користь підлягає відшкодуванню у розмірі 2 334 690 грн не заслуговують на увагу, оскільки як було зазначено вище висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності збільшення суми на відшкодування моральної шкоди, оскільки, як позовна заява, так і апеляційна скарга містить лише загальні та декларативні твердження щодо моральних страждань, яких нібито зазнав позивач у зв`язку з кримінальним переслідуванням, без належного обґрунтування їх індивідуального характеру та без подання жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для визначення розміру відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж гарантований державою мінімум, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди у збільшеному розмірі зазначеного в позові відсутні. 

Водночас, у справі, яка переглядається, судом не встановлено обґрунтованих підстав для збільшення такого розміру, з урахуванням усіх обставин справи та поданих сторонами доказів.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури у цій частині є обгрунтованими, а відповідно рішення суду помилковим, тому судове рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, шляхом зменшення такого розмірі з 1 7294 00 грн до 1 233 350, 43 грн 

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але неправильно застосовано приписи статті 2 Закону № 266/94-ВРу сукупності з статтею 23 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь позивача, і зменшення цієї суми з 1 729 400 грн до 1 233 350, 43 грн .

Щодо витрат  ОСОБА_1 , пов`язаних з оплатою допомоги захисника у кримінальному провадженні у розмірі 25 000 грн.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Згідно із положеннями статей 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

У статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду",, який був затверджений наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц. 

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (див. постанову Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі 
№ 201/4534/20 та від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції вірно встановив, що  ОСОБА_1 користувався послугами адвоката під час розгляду кримінальної справи у суді Жовтневому районному суді м. Запоріжжя, захисник у справі №331/4466/13-к адвокат Шульга О.А, діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 3 березня 2021 року № 301/21. На підтвердження повноважень адвоката Шульги О.А., до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надавалось свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер. 

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. 

У договорі про надання правової допомоги адвокатом №301/21 від 3 березня 2021 року сторони передбачили, що Бєлянін Д.О. має сплатити гонорар адвокату за кожну судову справу яка була розглянута будь - яким судом першої інстанції незалежно від строків її розгляду та обсягу виконаної роботи адвокатом в розмірі 25 000 грн. 

Так, вказана форма оплати відповідає нормам законодавства що регулюють договірні правовідносини та узгоджується з позицією викладеною в додатковій постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі № 904/4134/20, відповідно до якої адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Відповідно до квитанції від 3 березня 2021 року адвокату Шульзі О.А. сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вимога  ОСОБА_1 щодо стягнення судових витрат у розмірі 25 000 грн, які пов`язані із оплатою допомоги захисника у кримінальному провадженні, є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції у цій частині правильними, а тому відхиляє аналогічні за змістом арґументи апеляційної скарги прокурора.

Доводи апеляційної скарги про те, що стороною позивача не доведена реальність, необхідність та розумність витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 25 000 грн, колегія суддів відхиляє, адже до матеріалів справи долучені договір про надання правової допомоги адвокатом №301/21 від 3 березня 2021, квитанція про їх сплату. 

Посилання апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про відсутність детального опису робіт та актів приймання-передачі з погодинною деталізацією, то така позиція суперечить вимогам чинного законодавства та практиці Верховного Суду. У справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що якщо сторони погодили фіксований розмір гонорару (у даному випадку — 25 000 грн за розгляд справи в суді першої інстанції), подання актів з детальним описом витраченого часу не є обов`язковим. Умови Договору є достатньою підставою для визначення розміру витрат, які є реальними та неминучими для позивача. Таким чином, заперечення щодо розподілу цих судових витрат апеляційним судом відхиляються.

Щодо витрат позивача на оплату вартості проведення експертизи. 

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.2) ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціаліста, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 6. ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

27 серпня 2025 року між ОСОБА_1 та судовим експертом Куратченко Іриною Євгеніївною було укладено договір про надання послуг з проведення експертизи , вартість послуг складає 35 213,52 грн.

Як докази на підтвердження понесених витрат позивач надав суду першої інстанції акт виконаних робіт №14 від 15.10.2025 року, який підписано експертом Куратченко І.Є. та позивачем.

Послуги судового експерта були оплачені ОСОБА_1 у сумі 35 213,52 грн, що підтверджується квитанціями від 27 серпня 2025 року на суму 28 000 грн та 7 213,52 грн. 

Таким чином, витрати на проведення експертизи підтверджуються: договором від 27 серпня 2025 року, квитанціями про оплату від 27 серпня 2025 року, актом виконаних робіт №14 від 15.10.2025 року. Позивачем наведено детальне обґрунтування витрат на проведення експертизи, тому доводи апеляційної скарги щодо недоведеність цих витрат є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи розмір задоволених вимог, керуючись частиною другою статті 141 ЦПК України, то стягненню з держави на користь позивача підлягають витрати на оплату вартості експертизи у розмірі 18 599 гривень 78 копійок, виходячи з розміру задоволених вимог – 52,82 % (1 233 350,43: 2 334 690 * 100=52,82%*35213 52=18 599,78). 

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша та третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина третя статті 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті137, частина восьма статті141 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 уклав договір № 137/24 від 24.08.2025 року з адвокатом Тисячник Рузанною Робертівною, про надання правничої допомоги в рамках цивільного судочинства, сторони домовились про фіксований розмір оплати за надані правничі послуги, який не залежить від обсягу виконаної адвокатом роботи, і становить 25000 грн, що відповідає практиці викладений в постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/4134/20.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року , справа № 922/1964/21.

Відповідно до квитанції від 24 серпня 2025 року адвокату Тисячник Р.Р. сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн.

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції вірно вважає, що витрати на правову допомогу розмірі 25000,00 грн повною мірою відповідає принципам розумності та співмірності, забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідає принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Відповідно до частини першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову- на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та зменшення розміру моральної шкоди до 1 233 350, 43 грн, що складає 52, 82 % від заявлених вимог (2 334 690 грн), то стягненню з держави на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 13205 грн (25000*52,82%).

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про незаконність рішення суду про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету Україна судових витрат на оплату послуг експерта, судових витрат на оплату правничої допомоги, оскільки вважають, що вказані судові витрати слід стягнути з органу прокуратури та органів фіскальної служби, які є відповідачами у цій справі, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що стягнення судових витрат на оплату послуг експерта, витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України,  Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій областіпро стягнення таких судових витрат, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з органу державної влади, якого позивач визначив як відповідачів, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 та від 24 квітня 2024 року у справі № 711/1765/22.

Ураховуючи викладене, судом першої інстанції правильно застосовано норми процесуального права, зроблено обґрунтований висновок про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь позивача витрат на оплату вартості проведення експертизи, витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо судового збору.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду (пункт 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»).

Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою Запорізька обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 6782,16 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №810 від 22.04.2026 року (т.2 а.с.179).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 2 334 690 грн, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 на суму 1 233, 350,43 грн (52,82%), відмовлено в задоволенні позовних вимог на суму 1 101 339,57 грн (47,18%).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», тому, Запорізькій обласній прокуратурі необхідно компенсувати за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури у розмірі 3199,82 грн (6 782,16*47,18%).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , зменшивши його з 1 729 400 грн до 1 233 350, 43 грн , в частині витрат на проведення експертизи, зменшивши розмір з 25808 грн до 18599, 78 грн, в частині витрат на професійну правничу допомогу з 18 322, 50 до 13205 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури – задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення. 

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області – залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Лісняк Яна Валерійовича – залишити без задоволення .

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року – змінити в частині стягнення моральної шкоди, витрат на проведення судово-психологічної експертизи, витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшити розмір стягнутої з Держави України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 1 729 400 грн до 1 233 350, 43 грн, витрат на проведення судово-психологічної експертизи з 25808, 09 до 18599, 78 грн, витрат на професійну правничу допомогу з 18322, 50 грн до 13205 грн.

В решті рішення в оскаржуваній частині залишити без змін

Компенсувати за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури у розмірі 3199,82 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 24 червня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.