Справа № 711/907/25
Номер провадження 1-кп/711/178/26

В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого – судді: ОСОБА_1 
за участю:
секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
прокурора – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
захисника – ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12025250310000002 від 01.01.2025 року відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Умань, Черкаської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , бувший військовослужбовець, офіційно не працюючого, учасником бойових дій, депутатом, інвалідом не являється, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,
із участю в судовому розгляді: 
обвинуваченого – ОСОБА_6 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , 18.12.2024 року, в нічну пору доби, діючи з прямим умислом, направленим на таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , де на той момент перебував потерпілий, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, а потерпілий перебуває у стані сну, що виключає можливість усвідомлення ним того, що відбувається, діючи в умовах воєнного стану, що запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Верховною Радою України та який в подальшому неодноразово продовжений, зокрема Указом Президента України №740/2024 від 28.10.2024 з 10.11.2024 строком на 90 діб, заволодів майном потерпілого ОСОБА_8 , а саме зняв з його руки браслет із золота 585 проби вагою 28,040 г., вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/124-25/300-ТВ від 08.01.2025 становить 57 137 грн. 39 коп., після чого, з викраденим майном покинув приміщення квартири та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав шкоди потерпілому на вказану суму.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений вину визнав частково та надав суду наступні покази. Вину визнає в тому, що знав, що браслет належить ОСОБА_9 , але він його не знімав з руки, а знайшов біля під`їзду під машиною. Вказав, що він, потерпілий та свідок ОСОБА_10 були наркозалежними особами і вживали метадон. Того вечора, коли свідок пішов спати, вони з потерпілим вийшли з квартири і пішли взяти метадон. Потерпілий біля автомобіля розсипав ампули і почав їх піднімати. Дав йому одну, а решту забрав собі. Вказав, що йому було відомо, що браслет належав потерпілому. Він його здав в ломбард, а гроші витратив на власні потреби. Шкодує про вчинене, просив суворо не карати.
Незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 , суд вважає, що пред`явлене обвинувачення в ході судового розгляду доведено у повній мірі і дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.
В судовому засіданні допитаний потерпілий ОСОБА_8 , який суду показав, що він займався перевезенням людей з Європи і коли повертався в комендантську годину, то ночував в ОСОБА_11 . Того дня залишився у останнього вдома ночувати в квартирі по АДРЕСА_3 . В квартирі також перебував ОСОБА_12 . Це було десь о 2 годині ночі, вони попили чай, поговорили десь 40 хвилин і лягли спати. Спати лягли в одній кімнаті з ОСОБА_13 зранку коли проснувся, то Фініцького вже не було, після цього, хвилин через 20, виявив відсутність на руці золотого браслету, який подарували донька та дружина в 2022 році. Браслет не міг спасти з руки, хоча і був трохи великий. Вартість браслету була близько 1000 євро. Подзвонив ОСОБА_14 і той підтвердив, що браслет у нього та обіцяв повернути, але не повернув. Шкода не відшкодована, просив позов задовольнити в тій сумі в якій заявлений. Просив також не позбавляти волі ОСОБА_6 та надати йому іспитовий строк.
В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_11 , який суду показав, що знайомий з потерпілим та обвинуваченим близько 20 років. В той період ОСОБА_15 тимчасово проживав у нього в квартирі, бо посварився з дружиною. Потерпілий приїхав десь в час ночі і прийшов до нього ночувати. У нього був на правій ріці золотий браслет, а на лівій перстень. Вони всі разом попили чай і лягли спати, він пішов спати до кімнати де живе мати. ОСОБА_16 та ОСОБА_17 спали в одній кімнаті. Вночі з квартири ніхто не міг вийти і зайти, бо місце де лежать ключі відомо лише йому. Зранку ОСОБА_15 встав і поїхав, куди точно не знає. Через деякий час проснувся потерпілий і виявив, що у нього відсутній золотий браслет. Сказав, що подзвонив до ОСОБА_6 і той підтвердив, що браслет у нього.
В цілому, даючи оцінку вказаним показам потерпілого і свідка, суд вважає, що вони є достовірними. При цьому суд виходить з того, що покази судом отримані в порядку ст. ст. 65, 66, 95, 96, 352 КПК України тобто в установленому законом процесуальному порядку з дотриманням прав потерпілого та свідка. Свідок був допитаний в судовому засіданні з додержанням принципу змагальності сторін та свободи в подані суду своїх доказів. Тобто п. п. "d" п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини - порушено не було. Покази дані свідком добровільно, без будь-якого тиску або примусу, під присягою та застереженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
В судовому засіданні, безпосередньо у порядку ст. 358 КПК України, досліджені письмові докази, що ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та взаємозв`язку для ухвалення даного процесуального рішення, які суд враховує та бере до уваги, а саме: 
Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.12.2024 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_8 , повідомив, що 18.12.2024 року за адресою: АДРЕСА_4 , де ночував у знайомого виявив відсутність золотого браслету вагою близько 27 грм, підозрює ОСОБА_6 ;
Додатком до договору про надання ломбардного кредиту (Договір 1) №В12-0001109 від 18.12.2024 року (№105 586). Відповідно до якого ОСОБА_6 , є клієнтом товариства «Ломбард «Черкаська позика» та 18.12.2024 року уклав договір позики, та заклав золото брухт (проба 585), повна вага 28,04 г, вартістю 53740 грн.;
Протоколом показань технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 03.01.2025 року, а саме: з камер відеоспостереження ломбарді «Сейф» за адресою: м. Черкаси вул. Хрещатик 200;
Протоколом огляду предмету від 06.01.2025 року, згідно якого на камерах відеоспостереження ломбарді «Сейф» за адресою: м. Черкаси вул. Хрещатик 200, зафіксовано, як 18.12.2024 року близько 09 години 45 хвилин ОСОБА_6 закладає золотий браслет, за що отримує грошові кошти;
Висновком експерта від 08.01.2025 року № СЕ-19/124-25/300-ТВ, згідно якого ринкова вартість золота 585 проби масою 28.04 г за цінами на брухт дорогоцінних металів, на момент вчинення кримінального правопорушення 18.12.2024 року становила 571377,39 грн.;
Судом також досліджено характеризуючи дані на ОСОБА_6 , а саме:
копією паспорта ОСОБА_6 ;
копією війського квитка ОСОБА_6 ;
вимогою про відсутність у ОСОБА_6 судимостей в порядку ст.89 КК України;
копією свідоцтва про народження неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
довідкою КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про те, що ОСОБА_6 під наглядом лікаря-психіатра не перебуває;
довідкою КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про те, що ОСОБА_6 за медичною допомогою звертався, а саме: в період 12.05.2020 року по 01.06.2020 року перебував на лікуванні внаслідок психічних та поведінкових розладів, внаслідок змішаного вживання алкоголю, опіоїдів, канабоїдів; 05.07.2023 року по 10.07.2023 року перебував на лікуванні внаслідок психічних та поведінкових розладів, внаслідок вживання опіоїдів.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20.10.2011 визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до положень статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно усталеної судової практики, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих стороною обвинувачення доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи.
Суд, визнаючи доказ недопустимим з посиланням на статтю 87 КПК України, має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК України має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права та свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.
Разом з тим, слід зазначити, що такі обставини у даному кримінальному провадженні судом не встановлені. Не наведено їх і захисником у своїх доводах. 
Така позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду (постанови Верховного Суду у справах №№426/22634/18, 137/1335/20).
При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 – «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю поза розумним сумнівом. 
Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 надані в судовому засіданні про те, що він знайшов браслет на вулиці біля автомобіля, суд оцінює критично та розцінює їх як обраний ним спосіб захисту від пред`явленого йому обвинувачення, так як його покази в цій частині повністю спростовуються дослідженими судом доказами, які не викликають сумнівів у суду, оскільки вони в своїй сукупності доповнюють один одного та підтверджують пред`явлене обвинувачення.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, який відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, бувший військовослужбовець, одружений, маючого на утриманні неповнолітню доньку, не є особою з інвалідністю, на консультативному та диспансерному нагляді у лікаря нарколога перебуває, амбулаторну психіатричну допомогу у лікаря психіатра м. Черкаси не одержує, по місцю проживання характеризується посередньо, вину визнав частково.
Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому злочину, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.50 КК України, призначити покарання у виді позбавлення волі, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів та з урахуванням вищевикладених обставин по справі, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з випробовуванням, згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк, а також вважає необхідним покласти на обвинуваченого обов`язки відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України.
Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Призначення ОСОБА_6 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Як вбачається з матеріалів справи, у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 в процесі досудового розслідування запобіжний захід не обирався.
В ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 подав цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної шкоди в сумі 82688 грн. 18 коп.
При вирішенні даного позову суд керується вимогами ст.ст.128, 129 КПК України.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно ч.1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.
Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення за завдану матеріальну шкоду в повному обсязі.
Під час судового розгляду відповідач ОСОБА_6 визнав позов частково.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає що позов підлягає до часткового задоволення, а саме в сумі визначеній висновком експерта від 08.01.2025 року № СЕ-19/124-25/300-ТВ, згідно якого ринкова вартість золота 585 проби масою 28.04 г за цінами на брухт дорогоцінних металів, на момент вчинення кримінального правопорушення 18.12.2024 року становила 571377,39 грн, оскільки потерпілим не надано жодного достатнього доказу на підтвердженої заявленої суми 82688 грн. 18 коп.
Враховуючи викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з  ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в сумі 57137,39 грн.
Процесуальні витрати підлягають стягненню з ОСОБА_6 в дохід держави. 
Долю речових доказів у кримінальному провадженні, суд вирішує на підставі ст.100 КПК України. 
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 325, 349, 368-371, 374,615 КПК України, суд-
У Х В А Л И В:

Визнати  ОСОБА_6  винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання за ч.4 ст.185 КК України - у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_6  від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з визначенням іспитового строку 2 (два) роки з покладанням на нього обов`язків передбачених ч.1 ст.76 КК України. 
Згідно з положеннями п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на засудженого  ОСОБА_6  наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Підстав для обрання запобіжного заходу суд не вбачає.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування завданої шкоди, внаслідок вчинення кримінального правопорушення – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в сумі 57137 грн. 39 коп.
Стягнути з  ОСОБА_6  на користь держави понесені процесуальні витрати в сумі 795 грн.90 коп.
Речові докази, а саме:
Відеозапис з ломбарду «Сейф» по вул. Хрещатик 200 м. Черкаси, що знаходиться на DVD-R-диску – приєднано до матеріалів кримінального провадження – залишити при матеріалах кримінального провадження;
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України, в умовах воєнного стану, судом проголошено резолютивна частина вироку після складання та підписання повного тексту. Повний текст вироку вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий:       ОСОБА_1