УХВАЛА

02 липня 2026 року 
м. Київ
справа №300/6586/24
адміністративне провадження № К/990/24163/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Радишевської О.Р., Соколова В.М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 300/6586/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області, члена дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області Новосільської Олександри Богданівни про визнання протиправними дій; визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням поданої під час розгляду справи заяви про збільшення позовних вимог, просив: 
-визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури /КДКА/ Івано-Франківської області Д/п № 27 від 29 липня 2024 року, яким вирішено порушити дисциплінарну справу стосовно адвоката ОСОБА_1 за зверненням-скаргою судді Івано-Франківського міського суду Бабій О.М.; 
-визнати протиправними дії члена дисциплінарної палати КДКА Івано-Франківської області Новосільської О.Б., які пов`язані із складанням довідки за результатами перевірки відомостей, викладених у зверненні-скарзі судді Івано-Франківського міського суду Бабій О.М. без дати, вихідного номера, яка містить недостовірні відомості, дії, пов`язані із голосуванням під час прийняття рішення Д/п № 27 від 29 липня 2024 року, а також дії, пов`язані із представництвом інтересів КДКА Івано-Франківської області як адвокатом.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року призначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року (із урахуванням ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року про виправлення описки), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
15 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року, а справу №300/6586/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 300/6586/24 залишено без руху.
15 січня 2025 року від ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 05 січня 2026 року надійшло клопотання про продовження строку на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 300/6586/24.
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 300/6586/24 повернуто на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
26 травня 2026 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року, а справу №300/6586/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 300/6586/24 залишено без руху. 
Надано скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання до Суду: (1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; (2) документу про сплату судового збору в розмірі 3 875,84 грн; (3) заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення, а також надання відповідних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин.
Одночасно роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали в частині подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення, а також надання відповідних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин у відкритті касаційного провадження буде відмовлено, а в разі невиконання вимог цієї ухвали в частині подання документа про сплату судового збору в розмірі 3 875,84 грн та уточненої касаційної скарги у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
03 червня 2026 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г, судді Радишевської О.Р., судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №300/6586/24.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (судді: Загороднюк А.Г., Радишевська О.Р., Соколов В.М.) від 04 червня 2026 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г, судді Радишевської О.Р., судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №300/6586/24 та передано цю заяву на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 31 КАС України.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Мацедонської В.Е. від 05 червня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г, судді Радишевської О.Р., судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №300/6586/24.
12 червня 2026 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г, судді Радишевської О.Р., судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №300/6586/24.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (судді: Загороднюк А.Г., Радишевська О.Р., Соколов В.М.) від 12 червня 2026 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г, судді Радишевської О.Р., судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №300/6586/24 та передано цю заяву на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 31 КАС України.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Білак М.В. від 16 червня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г, судді Радишевської О.Р., судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №300/6586/24.
15 червня 2026 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла уточнена касаційна скарга із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, наданням квитанції про сплату судового збору в розмірі 3 875,84 грн разом з листом Державної казначейської служби України від 05 червня 2026 року №11-11-06/14936 про зарахування сплаченого судового збору на відповідний казначейський рахунок.
Перевіривши матеріали уточненої касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".
За змістом частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
На підставі частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.
Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі ж подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження.
В уточненій касаційній скарзі позивач зазначає, що підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 цього Кодексу, а також пункти 2 та 4 частини третьої статті 353 КАС України, посилаючись на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, а також, що судом було вирішено питання про права, свободи, інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі.
Оцінюючи посилання позивача на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 цього Кодексу, Суд зазначає таке.
Як вже зазначалося раніше, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Зміст наведених норм процесуального закону свідчить, що недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів не утворює самостійної підстави для касаційного оскарження. Посилання скаржника на таке порушення може бути визнано обґрунтованим виключно за умови встановлення судом касаційної інстанції наявності інших підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2 або 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Разом із тим в уточненій касаційній скарзі позивачем, серед підстав касаційного оскарження, не наведено належного обґрунтування наявності підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
За відсутності обґрунтованих підстав, визначених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, суд позбавлений можливості прийняти доводи позивача щодо наявності підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, у частині недослідження доказів.
За таких обставин, посилання позивача на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі є необґрунтованими.
При цьому доводи позивача в уточненій касаційній скарзі про те, що суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №813/2639/18, не можуть бути прийняті як належне обґрунтування підстави касаційного оскарження згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень є застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зміст пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України свідчить про те, що зазначена підстава касаційного оскарження пов`язується не з будь-якою незгодою скаржника із застосуванням судами правових висновків Верховного Суду, а виключно з випадками, коли суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування відповідного висновку Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах або застосував правовий висновок, від якого Верховний Суд у подальшому відступив.
Отже, належне обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, передбачає наведення доводів або (1) щодо застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування відповідного висновку Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, або (2) щодо застосування судом висновку Верховного Суду, від якого Верховний Суд у подальшому відступив.
Натомість доводи уточненої касаційної скарги зводяться не до посилання на неврахування судами висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та не до посилання на відступлення Верховним Судом від раніше сформованого правового висновку, а до твердження про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 813/2639/18.
Такі доводи фактично стосуються незгоди з оцінкою судами релевантності відповідної правової позиції Верховного Суду до спірних правовідносин та правильністю її застосування у цій справі, однак такі доводи самі по собі не утворюють підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім того, позивач не посилається на наявність постанови Верховний Суд про відступлення від висновку, викладеного у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 813/2639/18, а відтак не обґрунтовує касаційну скаргу обставинами, які відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України могли б свідчити про наявність підстав для незастосування судами зазначеного правового висновку.
За таких обставин наведені позивачем доводи не свідчать про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Оцінюючи посилання позивача на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 2 частини третьої статті 353 цього Кодексу, Суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
За змістом наведеної норми належне обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження передбачає наведення доводів щодо сукупності таких обставин: заявлення судді відводу у встановленому процесуальним законом порядку, участі такого судді в ухваленні судового рішення та наявності підстав для визнання заявленого відводу обґрунтованим судом касаційної інстанції.
В обґрунтування зазначеної підстави позивач зазначає, що судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боброву Ю.О., який брав участь в ухваленні рішення судом першої інстанції, було заявлено відвід у зв`язку з допущеними, на думку позивача, грубими порушеннями процесуального закону (суддя тричі постановляв протокольні ухвали в усному порядку).
Крім того, позивач посилається на тимчасове відсторонення судді Боброва Ю.О. від здійснення правосуддя та притягнення його до дисциплінарної відповідальності із внесенням подання про звільнення, а також на наявність щодо нього кримінального провадження.
Позивач висловлює припущення, що у зв`язку із зазначеними обставинами суддя міг надати необґрунтовану перевагу відповідачу у справі, у зв`язку з чим, на думку позивача, відмова у задоволенні заявленого відводу була безпідставною.
Разом з тим наведені позивачем доводи в обґрунтування підстави для касаційного оскарження за пунктом 2 частини третьої статті 353 КАС України вже були предметом оцінки Верховного Суду в ухвалі від 01 травня 2026 року та були визнані необґрунтованими, адже у цій справі позивачем відвід судді у встановленому процесуальним законом порядку заявлений не був.
Інших доводів на підтвердження наявності підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 353 КАС України, позивачем в уточненій касаційній скарзі не наведено.
За таких умов посилання позивача на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 2 частини третьої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі є безпідставним та відхиляється Судом.
Оцінюючи посилання позивача на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 4 частини третьої статті 353 цього Кодексу, Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Отже, наведена норма пов`язує наявність відповідної підстави касаційного оскарження із встановленням факту ухвалення судового рішення, яке безпосередньо впливає на права, свободи чи інтереси особи, не залученої до участі у справі.
Відповідно, належне обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження передбачає наведення доводів про безпосередній вплив рішення суду по суті спору на права, свободи та (або) інтереси конкретної особи, яка не брала участі у справі, з урахуванням предмета та підстав позову.
В обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження позивач посилається на те, що суд першої інстанції відмовив у залученні до участі у справі ПП «Вестхім» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, при цьому відповідне процесуальне питання було вирішено в усній формі, без постановлення окремої ухвали, що, на думку скаржника, позбавило його можливості оскаржити таке процесуальне рішення.
Разом з тим наведені доводи фактично стосуються порядку вирішення судом клопотання про залучення третьої особи та форми процесуального оформлення відповідного процесуального рішення, що регулюється нормами статей 49, 243 КАС України, і не є тотожними змісту підстави, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 353 КАС України.
Для застосування зазначеної процесуальної норми визначальним є не форма процесуального рішення суду щодо залучення чи незалучення третьої особи, а встановлення факту ухвалення судового рішення по суті спору, яке безпосередньо впливає на права, свободи та (або) інтереси особи, не залученої до участі у справі.
В уточненій касаційній скарзі позивачем не наведено належних доводів щодо того, у чому саме полягає такий безпосередній вплив судових рішень у цій справі на права, свободи чи інтереси ПП «Вестхім», з урахуванням предмета та підстав позову.
До того ж, зазначені доводи щодо участі ПП «Вестхім» у справі та його процесуального статусу вже були предметом оцінки в ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2026 року та були визнані необґрунтованими.
Сама по собі обставина вирішення судом першої інстанції питання про залучення третьої особи в усній формі та без постановлення окремого процесуального документа не утворює підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 353 КАС України.
З огляду на вказане посилання позивача на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 4 частини третьої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі є необгрунтованими.
Інші доводи уточненої касаційної скарги щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права фактично зводяться до незгоди позивача з установленими судами обставинами справи, оцінкою доказів та висновками щодо їх правового значення, а також до наполягання на переоцінці наявних у справі доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції та не утворює підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
За таких обставин, Верховний Суд констатує недоведеність позивачем наявності підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, за яких може бути відкрито касаційне провадження у цій справі.
Отже, у встановлений судом строк та станом на момент постановлення цієї ухвали вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху скаржником не виконано, оскільки ним не наведено належного обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України одним із принципів адміністративного судочинства є рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті).
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював правову позицію про те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (зокрема, у рішенні у справі "Каракуця проти України" (Karakutsya v. Ukraine) від 16 лютого 2017 року, заява № 18986/06).
За наслідками не виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, відповідно до частини другої статті 332 КАС України передбачено, що до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, установлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Виходячи з положень зазначеної норми та пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України суддя повертає касаційну скаргу заявникові, якщо він не усунув недоліки скарги, яка залишена без руху.
За таких обставин, касаційна скарга не приймається до розгляду і підлягає поверненню скаржнику.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 300/6586/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області, члена дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області Новосільської Олександри Богданівни про визнання протиправними дій; визнання протиправним та скасування рішення - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
В.М. Соколов
О.Р. Радишевська ,
Судді Верховного Суду