Справа № 639/8464/25
Провадження №1-кп/639/164/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 року м. Харків
Новобаварський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 ,
прокурорів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника – адвоката ОСОБА_11 ,
обвинуваченого – ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 62025170020014184 від 17.09.2025 р. за обвинуваченням 
ОСОБА_12 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григорівка Барвінківського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, на час вчинення кримінального правопорушення перебував на посаді навідника-оператора 3 відділення 1 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у військовому званні «солдат», одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину – ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого:
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 11.07.2024 №183 солдата  ОСОБА_12 призначено на посаду навідника - оператора 3 відділення 1 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжено до теперішнього часу. 
Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_12 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватисяКонституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших. Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.
Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Як вбачається з ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, За своїми військовими званнями начальниками є: полковники, генерал-майори, генерал-лейтенанти, - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерал-полковники, адмірали, генерали армії України - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.
Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.
Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Однак, солдат  ОСОБА_12 під час проходження військової служби на посаді навідника - оператора 3 відділення 1 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ,17.09.2025 вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану, вчинити непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.
Так, 17.09.2025 о 10 год. 16 хв. т.в.о. командира 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ капітаном ОСОБА_14 вишикувано зведене відділення 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, в тому числі солдата  ОСОБА_12 , в пункті тимчасової дислокації підрозділу за адресою: АДРЕСА_3 та усно доведено й роз`яснено бойове розпорядження т.в.о. командира 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ від 16.09.2025 №09/1953 «З метою виконання бойових (спеціальних) завдань згідно бойового розпорядження командира НОМЕР_2 бригади оперативного призначення Національної гвардії України №09/4494 від 15.09.2025 року. З 15.00 17.09.2025 року здійснити переміщення особового складу в зону виконання бойових завдань та до 20.00 17.09.2025 року зосередитись в районі СЕРГІЇВКА (Донецька область). В термін до 15.00 18.09.2025 року здійснити заняття ПВід «ГРУША» з метою недопущення прориву противника в глибину оборони бригади.»
Будучи невдоволеним вказаним наказом, солдат ОСОБА_12 діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати наказ та вибувати в район Сергіївка Донецької області для подальшого виконання спеціального бойового завдання за призначенням, чим підірвав боєготовність та боєздатність військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Дії ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 4 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Під час виконання судом дій, передбачених ст. 348 КПК України, обвинувачений ОСОБА_12 свою вину визнав. В ході допиту пояснив, що він з 10.05.2024 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Призваний був за мобілізацією. 16.09.2025 ввечері його забрали з наряду, видали обмундирування та закрили в підвалі, 17 вересня 2025 року зранку його разом з іншими військовослужбовцями (всього було 5 чоловік) вишукували у розпорядженні частини, було зачитано наказ командира, від виконання якого він відмовився через стан здоров`я. Після цього його відвезли до ДБР.
У нього великі проблеми з колінами, він переніс декілька операцій, через що і він повідомив, що за станом здоров`я не може виконувати наказ.
Наказ зачитував в.о. командира батальйону капітан ОСОБА_14 . Воно полягало в переміщенні до Донецької області та зайняття позицій. Крім нього, були присутні ще 4 військовослужбовців, до яких доводився зміст наказу. Зміст наказу він розумів. ВЛК він проходив у липні-серпні 2025 року, висновок – «придатний до військової служби». При проходженні ВЛК він зауважував про наявні проблеми зі здоров`ям. Перед оголошенням бойового розпорядження він медичного огляду не проходив. Окрім нього, від виконання наказу відмовився ще один військовослужбовець. Чи виконали розпорядження інші – обвинуваченому невідомо. У нього є діагноз - гонартроз ІІ та ІІІ ступеня. У нього наявна відповідна медична документація.
Раніше він завжди виконував бойові накази, в тому числі перебував «на нулі» 5 разів.
У серпні 2025 року він з дозволу медиків військової частини проходив окреме (від ВЛК) обстеження у лікарні № 17 у зв`язку з проведеними раніше операціями на суглобах. Отриманий в ході вказаного дослідження консультативний висновок він не надавав на ВЛК, оскільки тоді в його розпорядженні ще не було, а надавав інший висновок від 01.07.2025, який отримав в ході попереднього обстеження. Лікарі ВЛК також направили його на обстеження, було отримано висновок, який було залучено до матеріалів ВЛК.Вважає, що за час, що пройшов з 01.07.2025, стан його здоров`я погіршився.
Виконання бойового розпорядження пов`язано з фізичним навантаженням, яке могло суттєво вплинути на його стан здоров`я. Висновок від серпня 2025 року обвинувачений надавав медикам його військового підрозділу, тобто його керівництво знало про необхідність обмеження навантаження. Безпосередньо перед відданням наказу його фактично помістили від варту (біля 22-00 год. 16.09.2025), на якій підставі – йому незрозуміло. При оголошенні наказу велася відеозйомка. Доля іншого військовослужбовця, який відмовився разом з ним від виконання наказу, йому невідома. Слідчому він також повідомляв, що відмовився виконувати наказ саме у зв`язку зі станом здоров`я.
В ході розгляду справи ОСОБА_12 неодноразово висловлював бажання продовжити проходження військової служби та висловив готовність до цього.

Окрім визнання винуватості ОСОБА_12 , вона також підтверджується показаннями свідків у кримінальному провадженні, які були допитані судом.

Так, свідок ОСОБА_15 в ході допиту пояснив, що є командиром відділення ВЧ НОМЕР_1 . В один з днів 2025 року ОСОБА_12 відмовився від виконання бойового наказу щодо виходу та закріплення на бойових позиціях у Донецькій області у зв`язку зі станом здоров`я. Розпорядження доводив т.в.о. командира 3 батальйону ОСОБА_14 . Розпорядження доводилося в тому числі і свідку, який не відмовлявся від його виконання та в подальшому виконав. Безпосереднім начальником ОСОБА_12 свідок не є. Чи ще хтось відмовився від виконання наказу – свідок не пам`ятає. Наказ оголошувався один раз. Де перебував ОСОБА_12 до оголошення наказу – свідку невідомо. ОСОБА_12 підійшов до місця оголошення наказу зі своїм командиром, був в обмундируванні. Виконання наказу супроводжувалося певним фізичним навантаженням, зокрема, треба було пройти 3-5 кілометрів в обмундируванні. На собі нести приблизно до 20 кг. Виконання завдання зайняло до 1 тижня. Раніше з ОСОБА_12 він особисто не спілкувався.

Свідок ОСОБА_16 в ході допиту в судовому засіданні пояснив, що є водієм-електриком військової частини НОМЕР_1 .
17.09.2025 він привіз військовослужбовців до розпорядження частини, де йому запропонували здійснювати відеозйомку оголошення бойового розпорядження. Безпосередньо його це бойове розпорядження не стосувалося. З 6 військовослужбовців двоє відмовилися від виконання розпорядження, в тому числі і ОСОБА_12 . Розпорядження стосувалося бойового чергування в Донецькій області. ОСОБА_12 відмовився у зв`язку зі станом здоров`я.
Таку функцію відео оператора він здійснював вперше. Про це його попросила одна з представників НГУ. Зйомку здійснював на мобільний телефон (не на свій) Перед цим йому сказали, що треба зафіксувати, як 2 особи будуть відмовлятися від виконання бойового розпорядження. Він привіз на місце військовослужбовців, в тому числі і ОСОБА_12 , з « ОСОБА_17 » - місця тимчасового розташування. Його очікували біля приміщення, щоб він повіз їх до військової частини.

Свідок ОСОБА_18 в ході допиту пояснив, що обіймає посаду старшого бойового медика 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .
Він був присутнім при доведенні бойового розпорядження до ряду військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_12 на території ВЧ НОМЕР_3 . Розпорядження було щодо виходу на бойові позиції. Свідок служив в одному батальйоні з ОСОБА_12 , той звертався до свідка за направленнями та консультаціями з медичних питань. ОСОБА_12 відмовився від виконання бойового розпорядження. У 2025 році ОСОБА_12 звертався до свідка через проблеми з колінами, робив певні процедури. Після цього він проходив ВЛК та був визнаний придатним до військової служби. Свідку довели розпорядження, щоб він був присутнім при оголошенні наказу.
Свідку не були надані документи щодо обмеження навантажень ОСОБА_12 , у нього в наявності був лише висновок ВЛК, який має вищу силу за інші.
Свідок за своїми обов`язками може лише направити особу до лікаря поліклініки, який в подальшому направив ОСОБА_12 до 17 лікарні, де було його прооперовано. За результатами ВЛК ОСОБА_12 був визнаний здоровим.
Звернення до медика узгоджується з командуванням. Свідок як медик підписує направлення до поліклініки. Про вибуття військовослужбовця для обстеження та лікування свідок повідомляє його керівника та/або медика роти. Строк дії висновку ВЛК для ОСОБА_12 на момент оголошення наказу не минув. Як потрапив ОСОБА_12 до місця оголошення наказу, свідок не пам`ятає.
З питання щодо консультативного висновку від 20.08.2025, наявного в матеріалах справи, за зверненням ОСОБА_12 , свідок повідомив, що на обстеження ОСОБА_12 направляв травматолог поліклініки за самозверненням. Свідок його до поліклініки в даному випадку не направляв. Інформувати командування про обстеження повинен був сам ОСОБА_12 . Висновок був виготовлений після проходження ОСОБА_12 ВЛК.
Про наявність цього висновку свідок як медик не був обізнаний. Особисто він вважає, що з такими показаннями можна виконувати бойове розпорядження. Якби він знав про висновок, він довів би його до розпорядження до начмеду бригади. Рішення приймає командування, а не свідок.

Свідок ОСОБА_14 в ході допиту пояснив, що займає посаду офіцера секції планування штабу батальйону військової частини НОМЕР_1 . 
16 вересня 2025 року він як т.в.о. командира 3-го батальйону оперативного призначення виніс бойовий наказ 5 військовослужбовцям, в тому числі ОСОБА_12 , щодо зосередження в населеному пункті ОСОБА_19 . ОСОБА_12 відмовився від виконання наказу за станом здоров`я, як і ще один військовослужбовець, інші погодилися з наказом. Наказ віддавався за адресою: АДРЕСА_3 , 17.09.2026.
ОСОБА_12 скаржився на захворювання суглобів. Він неодноразово лікувався з цього приводу. На його пам`яті ОСОБА_12 один раз виконував подібний наказ. Коли він складав наказ, відомості про стан здоров`я військовослужбовців йому надавав бойовий медик ОСОБА_20 . Свідок безпосередньо оголошував наказ. ОСОБА_12 завчасно попередили про майбутнє оголошення наказу. Особовий склад живе в бліндажах та підвалах в цілях безпеки. До оголошення наказу ОСОБА_12 повідомляв свідка про стан здоров`я (до проходження ВЛК). Він пройшов ВЛК, за висновком якої він придатний до проходження військової служби (рішення від 19.08.2025). Після цього про проходження інших медичних обстежень ОСОБА_12 свідок не повідомлявся. Підстав для невключення ОСОБА_12 до бойового розпорядження на вбачалося. Без дозволу командира військовослужбовець не може покинути територію військової частини та звернутися до лікарні. Про наявність консультаційного висновку щодо ОСОБА_12 свідок не знав, особисто йому дозволу на відвідання поліклініки не надавав. Військового лікаря в розпорядженні частини немає, є бойовий медик, повноваження якого обмежені. 
Наказ свідком було сформовано за вказівкою вищого командування. Командир роти, в якій проходить службу ОСОБА_12 , повідомив свідка, що останній підлягає включенню до бойового розпорядження.
Хто залучив свідка ОСОБА_16 до здійснення відеозйомки, свідку невідомо. Така фіксація здійснюється кожного разу. На момент оголошення наказу свідку вже зрозуміло, хто може відмовитися від виконання, тобто він припускав, що хтось конкретно може це зробити. Зйомку організовує жінка з відділу по роботі з особовим складом. Про оскарження ВЛК свідку стало відомо вже в ході досудового розслідування.

Свідок ОСОБА_21 в ході допиту пояснив, що займає посаду техніка роти військової частини НОМЕР_1 . У вересні 2025 року йому і іншим військовослужбовцям було оголошено бойовий наказ щодо зміни позиції, дві особи відмовилися від його виконання (Бережний та ОСОБА_22 ). ОСОБА_12 повідомив, що не може виконувати наказ за станом здоров`я, візуально ознак захворювання не мав. Свідку відомо, що відносно ОСОБА_12 є висновок ВЛК. ОСОБА_12 раніше виконував подібний наказ на Запорізькому напрямку. До місця оголошення наказу людей привезли на автомобілі. Виконання наказу супроводжувалося фізичним навантаженням (приблизно 15 кг). Через відмову двох військовослужбовців наказ виконано не було, що вплинуло на боєздатність підрозділу.

Свідок ОСОБА_23 в ході допиту пояснив, що займає посаду сержанта з матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
У вересні 2025 року йому і іншим військовослужбовцям було оголошено бойовий наказ щодо зміни позиції, дві особи відмовилися від його виконання, через що він фактично виконаний не був, що вплинуло на боєздатність підрозділу. Свідку невідомо про звернення ОСОБА_12 за медичною допомогою. При оголошенні наказу завжди проводилася відеозйомка. Бойове завдання супроводжується фізичним навантаженням.

Винуватість ОСОБА_12 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні також підтверджується дослідженими в судовому засіданнями письмовими доказами:
Так, 17.09.2025 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_24 звернувся до керівника другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР у м. Полтаві з повідомленням про кримінальне правопорушення та зазначив, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_12 17.09.2025, перебуваючи в пункті тимчасової дислокації підрозділу, висловив непокору, тобто відкриту відмову від виконання наказу т.в.о. командира НОМЕР_4 батальйону оперативного призначення капітана ОСОБА_14 . В діях військовослужбовця військової частини ОСОБА_12 вбачаються ознаки кримінального правопорушення (к/п, а.с. 3).
Згідно наказу т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.07.2025 № 196, тимчасове виконання обов`язків командира 3 батальйону оперативного призначення покладено на капітана ОСОБА_14 (к/п, а.с. 5).
Згідно витягу з бойового розпорядження командира НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення 3 бригади оперативного призначення Національної Гвардії України від 16.09.2025 № 09/1953: командирам 1, 2, 3 роти оперативного призначення в термін до 15:00 17.09.2025 сформувати зведене відділення в кількості 5 військовослужбовців: солдата ОСОБА_12 , молодшого сержанта ОСОБА_25 , старшого сержанта ОСОБА_21 , старшого сержанта ОСОБА_15 , сержанта ОСОБА_23 . З 15:00 17.09.2025 здійснити переміщення особового складу в зону виконання бойових завдань та до 20:00 17.09.2025 зосередитись в районі Сергіївки (Донецька область). В термін до 15:00 18.09.2025 здійснити зайняття ПВід «Груша» з метою недопущення прориву противника в глибину оборони бригаи (к/п, а.с. 6).
Згідно медичної довідки № 1090/НГ виданою медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» від 19.08.2025 солдат за мобілізацією в/ч НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_12 пройшов медичний огляд у ВЛК. Рішення: наслідки операцій: 14.02.2025 – артроскопічної парціальної меніскектомії медіального меніску, дебрідмент правого колінного суглобу з приводу застарілого розриву медіального меніска; 05.09.2024 – пошкодження медіального меніска лівого колінного суглобу, артроскопічна парціальна меніскектомія медіального меніска, дебрідмент лівого колінного суглобу у вигляді двобічного гонартрозу ІІ ст. з незначним порушенням функції правого колінного суглобу зміцнілих рубців. Захворювання пов`язане з проходженням військової служби. На підставі ст.. 61 в та графи ІІ Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності (непридатності) до військової служби «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого наказом МО України № 402 від 14.08.2008, придатний до військової служби (к/п, а.с. 9).
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2024 № 183 солдат ОСОБА_12 приступив до виконання обов`язків навідника-оператора 3 відділення 1 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення (ВОС-124282П) (к/п, а.с. 10).
Згідно медичної характеристики (к/п, а.с. 11) зафіксовано відомості, що містяться в медичній документації щодо ОСОБА_12 , в тому числі про оперативні втручання.
Відповідно до висновку службового розслідування від 09.10.2025 підтверджено факт відмови від виконання бойового наказу т.в.о. командира 3 батальйону оперативного призначення капітана ОСОБА_14 солдатом ОСОБА_12 , що мав місце 17.09.2025 в пункті тимчасової дислокації підрозділу в/ч НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 (к/п, а.с. 39-51).
В судовому засіданні оглянуто відеозапис, який міститься на CD-R диску, що надійшов з ВЧ НОМЕР_1 НГУ. На відео файлі з назвою «WhatsApp Video 2025-09-17 at 13.03.47» зображений факт доведення наказу особовому складу військової частини НОМЕР_1 НГУ. Після доведення наказу військовослужбовці ОСОБА_12 та ОСОБА_25 повідомили, що не можуть виконати бойове розпорядження за станом здоров`я, тащо вони очікують рішення щодо оскарження висновків ВЛК (к/п, а.с. 180).
Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 20.08.2025 (т. 1, а.с 42), ОСОБА_12 встановлений діагноз: Двобічний після травматичний гонартроз ІІ-ІІІ ст.. Змішана контрактура правого колінного суглобу. Стан після оперативних втручань. 14.02.2025 – артроскопічна парціальна меніскектомія медіального меніску, дебрідмент правого колінного суглобу; 05.09.2024 – артроскопічна парціальна меніскектомія медіального меніска, дебрідмент лівого колінного суглобу

Вирішуючи питання щодо надання юридичної оцінки діям ОСОБА_12 , суд виходить з того, що згідно ст. 402 КК України об`єктом злочину є порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі. 
З об`єктивної сторони злочин може виражатися у двох формах: 1) відкрита відмова виконати наказ начальника; 2) інше умисне невиконання наказу. Під наказом розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті ст. 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо. Наказ завжди має бути конкретним. Крім того, наказ має бути законним і виданим тільки в межах компетенції відповідної службової особи. 
В судовому засіданні достеменно встановлено, що солдат ОСОБА_12 діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати наказ командира - т.в.о. командира 3-го батальйону оперативного призначення капітана ОСОБА_14 від 16.09.2026.

Показання обвинуваченого в тій частині, що він відмовився виконувати 17 вересня 2025 року наказ безпосереднього командира у зв`язку зі станом здоров`я спростовуються проаналізованими та перевіреними доказами, які зазначені вище.
При непокорі, тобто ст. 402 КК України, відкрита відмова від виконання наказу характеризується усною чи письмовою категоричною заявою підлеглого про невиконання наказу командира (начальника) або мовчазною демонстрацією дії, які свідчать про те, що наказ виконуватися не буде. Відкрита відмова від виконання наказу з посиланням на проблеми зі здоров`ям не виключає наявності складу злочину в діях підлеглого, оскільки мотиви дії винного можуть буть різними і не впливають на кваліфікацію. Непокору - ст. 402 КК України, слід вважати закінченим злочином з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків – таку позицію викладено у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду по справі №953/3196/23, провадження №51-4503 км24 від 27 березня 2025 року. 
ОСОБА_12 не був позбавлений права надати як лікарям ВЛК, так і (після його проходження) – іншим медикам підрозділу, а також командирам свої медичні документи, що свідчать про наявність у нього захворювань, які унеможливлюють проходження ним військової служби за станом здоров`я, а також не був позбавлений права оскаржувати прийняте рішення до ВЛК вищого рівня та клопотати про проведення його медичного огляду лікарями Центральної ВЛК, оскільки із підпунктом 2.3.4 пункту 2.3 Глави 2 Розділу 1 Положення №402 Центральна ВЛК має право, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь -якої ВЛК Збройних Сил України. Суд не може здійснювати власну оцінку під ставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка під ставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд в межах розгляду справи не вправі надавати власну оцінку на предмет наявності підстав для визнання обвинуваченого таким, що не придатний до військової служби. 
Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що фактичні обставини кримінального правопорушення встановлені під час досудового розслідування знайшли своє підтвердження дослідженими під час судового розгляду належними та допустимими доказами, які, за оцінкою суду, не викликають сумніву щодо дійсного наміру обвинуваченого та спрямованість умислу обвинуваченого саме на непокору - відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.
Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_12 в обсязі пред`явленого обвинувачення (ст. 337 КПК України) є доведеною. Дії ОСОБА_12 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.
Така юридична оцінка дій обвинуваченого відповідає фактичним обставинам, встановленим по справі. 

Даними, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_12 встановлено, що він одружений, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків похилого віку (1963 та 1965 років народження), на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, має постійне місце мешкання та реєстрації, військовослужбовець, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 66 КК України, є щире каяття, повне визнання вини та його посткримінальна поведінка.
Так, після притягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності у цьому кримінальному провадженні обвинувачений виявив бажання продовжити проходження військової служби та ним було отримано згоду командування військової частини НОМЕР_5 на проходження ОСОБА_12 військової служби у вказаній військовій частині.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. 

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
КК України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».
При визначенні виду і розміру остаточного покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому суд дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).
Призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами; враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином; кількість епізодів злочинної діяльності – один; відношення обвинуваченого до скоєного кримінального правопорушення, його конкретні обставини; особу винного; обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують. 
Також судом враховується письмове клопотання командування військової частини НОМЕР_5 від 13.04.2026 №3961, в якому останнє просило суд, з урахуванням наявного значного бойового досвіду та професійних навичок ОСОБА_12 , при визначенні йому виду покарання ОСОБА_12 не призначати покарання у виді позбавлення волі, а розглянути питання щодо можливості призначення обвинуваченому покарання у виді службового обмеження, що забезпечить можливість його залучення до виконання бойових завдань та відповідатиме інтересам національної безпеки та оборони держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
При призначенні ОСОБА_12 покарання судом, окрім наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, які його обтяжують, враховується вищевказане клопотання командування військової частини НОМЕР_5 .
Крім того суд враховує вік обвинуваченого, що він раніше не судимий, наявність на його утриманні неповнолітньої дитини та батьків похилого віку, що у поєднанні з критичною оцінкою ним своїх дій, щирого каяття, намагання виправити ситуацію, а також мотивів його протиправних дій, на переконання суду, суттєво знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суспільну небезпечність обвинуваченого.
Таким чином, судом встановлено відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_12 які з урахуванням вищенаведеного та даних про особу обвинуваченого суттєво знижує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим суд вважає за можливе застосувати ст. 69 КК України та призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК України, та на підставі ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі, призначити ОСОБА_12 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на той самий строк.
При цьому суд також враховує, що під час судових дебатів саме такий вид та міру покарання просив призначити ОСОБА_12 і прокурор.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, необхідно зарахувати у строк покарання ОСОБА_12 строк його тримання під вартою по даному кримінальному провадженню – з 18.09.2025 по 13.05.2026. 

Згідно ч. 1 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений тримається під вартою, суд звільняє його з-під варти в залі судового засідання у разі виправдання; звільнення від відбування покарання; засудження до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі; ухвалення обвинувального вироку без призначення покарання.
Враховуючи, що ОСОБА_12 призначається покарання, не пов`язане з позбавленням волі, його необхідно звільнити з-під варти. 

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Долю речових доказів належить вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 369-371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_12  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі, призначити ОСОБА_12 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на той самий строк – 2 (два) роки з відрахуванням із суми його грошового забезпечення 20 (двадцяти) відсотків в дохід держави.
Строк відбування покарання ОСОБА_12 обчислювати з дня фактичного звернення вироку до виконання.
Зарахувати ОСОБА_12 в строк покарання термін попереднього ув`язнення, а саме період часу з 18 вересня 2025 року по 13 травня 2026 року включно із розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідають три дні службових обмежень.
Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_12 у вигляді тримання під вартою скасувати.
Звільнити ОСОБА_12 з-під варти негайно.
Зобов`язати ОСОБА_12 в 10-денний термін після набрання вироком законної сили прибути до військової частини НОМЕР_5 для подальшого проходження військової служби.
Відповідальність за своєчасне прибуття ОСОБА_12 до місця проходження військової служби покласти на засудженого та командира військової частини НОМЕР_5 .
Речовий доказ: диск СD-R з відеозаписом - зберігати у матеріалах кримінального провадження (к/п, а.с. 180).
Вирок може бути оскаржений в порядку статті 392 КПК України до Харківського апеляційного суду через Новобаварський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.
Копію вироку направити для виконання до військової частини НОМЕР_5 , для відома – до військової частини НОМЕР_1 НГУ.
Роз`яснити обвинуваченому, захиснику право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя          ОСОБА_1