СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Харків Справа № 917/1543/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
за участі секретаря судового засідання Андерс О.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича (вх.№ 484 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Кльоповим І.Г., повне рішення складено 19.02.2026) у справі №917/1543/24
за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича, м.Полтава, 
до 1. ІНФОРМАЦІЯ_1 , м.Полтава,
2. Міністерства оборони України, м.Київ,
3. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, м.Полтава,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство оборони України - Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", м.Київ,
про визнання права користування земельною ділянкою, визнання права оренди на нежитлові приміщення, усунення перешкод.
за участю Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Фізична особа-підприємець Маковий Олександр Віталійович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив суд:
- визнати за ФОП Маковим Олександром Віталійовичем право користування земельною ділянкою, кадастровий номер: 5310137000:15:006:0254, площа (га): 0.0088, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;
- визнати за ФОП Маковим Олександром Віталійовичем право оренди на нежитлові приміщення, що розташовані в будинку, літера А-2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ІНФОРМАЦІЯ_1 з нежитлових приміщень, що розташовані в будинку, літера А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , та вселення ФОП Макового Олександра Віталійовича в дані нежитлові приміщення, що розташовані в будинку літера А-2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач орендує в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення загальною площею 78,2 кв.м та 66,5 кв.м на підставі договорів оренди нежитлових приміщень від 28.08.2019 та 02.09.2019, укладених з попереднім власником – ТОВ "Укрінвест-груп", у якого в подальшому такі приміщення були витребувані в судовому порядку. За твердженням позивача, 05.07.2024 відбулось силове захоплення спірних нежитлових приміщень службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого позивач був повністю позбавлений доступу до майна, яким він володіє на підставі договорів оренди та іпотеки.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 відмовлено у задоволенні позову. 
Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що право власності на нежитлові приміщення площею 364,7 кв.м та площею 66,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 та постановою Верховного Суду від 18.02.2020. Суд встановив, що спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника внаслідок фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд", а укладення біржової угоди від 28.09.2002 № 28-02/12 у процедурі фіктивного банкрутства не призвело до припинення права власності держави на спірне майно. Суд зазначив, що станом на дати складання договорів оренди між ФОП Маковим О.В. та ТОВ "Укрінвест-груп" (28.08.2019 та 02.09.2019) право власності на визначені в цих договорах нежитлові приміщення належало Державі в особі Міністерства оборони України та ТОВ "Укрінвест-груп" на момент початку строків оренди не було власником приміщень та не могло мати статус орендодавця. Суд також дійшов висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів набуття чинності договорами оренди та набуття ним статусу орендаря. Посилання позивача на права іпотекодержателя суд визнав безпідставними, оскільки позивач не надав доказів невиконання основного договору в установлений строк, тобто до 21.07.2021, та вжиття заходів до задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності в разі, якщо цей основний договір не був виконаний.
Фізична особа-підприємець Маковий Олександр Віталійович не погодився з рішенням суду першої інстанції та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 за позовом Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, третя особа Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", за участю Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону, про визнання права користування земельною ділянкою, визнання права оренди на нежитлові приміщення, усунення перешкод та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича у справі №917/1543/24; вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке:
- щодо права власності на спірне нерухоме майно апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що станом на дати 28.08.2019 та 02.09.2019 складання договорів оренди між ФОП Маковим О.В. та ТОВ "Укрінвест-груп" право власності на визначені в цих договорах нежитлові приміщення належало Державі в особі Міністерства оборони України, не відповідає встановленим обставинам справи. Апелянт посилається на те, що відповідно до ст. 241 ГПК України рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15 набрало законної сили лише після прийняття постанови суду апеляційної інстанції 27.11.2019, а право власності на спірні нежитлові приміщення було зареєстровано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України лише 04.02.2020. Отже, на думку апелянта, на момент укладення договорів оренди ТОВ "Укрінвест-груп" залишалось власником нежитлових приміщень;
- щодо набуття чинності договорами оренди та набуття статусу орендаря апелянт зазначає, що законодавством не встановлено жодних обмежень щодо визначення сторонами початку перебігу строку оренди відносно дати укладення договору, а сторони є вільними в укладенні договору відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України. Договори оренди від 28.08.2019 та 02.09.2019 були укладені з попереднім власником нерухомого майна ТОВ "Укрінвест-груп", яке на дату їх укладення було власником нежитлових приміщень та мало право на укладення договорів оренди. Апелянт посилається на ч. 1 ст. 770 ЦК України, згідно з якою у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, а також на п. 10.5 обох договорів оренди, яким встановлено, що перехід права власності на об`єкт оренди до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення дії договору. Тому вважає, що не зважаючи на зміну власника, позивач ФОП Маковий О.В. є законним орендарем нежитлових приміщень в м. Полтаві по вул. Європейській, 6;
- апелянт наголошує на тому, що відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а договори оренди не були визнані судом недійсними. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 554/5323/14, апелянт зазначає, що у зв`язку з неспростуванням презумпції правомірності договорів оренди всі набуті за ними права повинні безперешкодно здійснюватися. Питання чинності договорів оренди, набуття ними чинності та порядок передання приміщень не є предметом спору у справі, а тому позивач не зобов`язаний спростовувати відповідні аргументи чи надавати додаткові докази;
- апелянт також зазначає, що обставини перебування ФОП Макового О.В. до 05.07.2024 у орендованих приміщеннях визнаються самим відповідачем у відзиві на позовну заяву, що на підставі ч. 1 ст. 75 ГПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. Зокрема, відповідач у відзиві зазначав про складання акту прийому-передачі будівлі 05.07.2024, про присутність ФОП Макового О.В. при огляді будівлі, про стан приміщень, що свідчить про фактичне використання позивачем приміщень. Стверджує, що 05.07.2024 відбулося саме захоплення нежитлових приміщень та незаконне позбавлення позивача ФОП Макового О.В. законних прав на оренду та доступу до орендованих ним приміщень;
- апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, якою визнано право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами та на збереження сили договору оренди при переході права власності. Також апелянт посилається на ст. 391, 395, 396, 397, 398 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 та постанову Верховного Суду від 02.09.2025 у справі № 926/2191/24, обґрунтовуючи право орендаря на пред`явлення негаторного позову;
- щодо правового статусу іпотекодержателя апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо припинення основного зобов`язання та закінчення строку дії іпотечного договору. Зазначає, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, посилаючись на ст. 598, 599, 610, 612, 631 ЦК України. посилається на постанову Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13, згідно з якою сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін, а також постанови КГС ВС від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18 та від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації, а згідно з Інформаційною довідкою від 03.07.2024 іпотека на спірні об`єкти нерухомого майна залишається зареєстрованою;
- щодо процесуальних порушень зазначає, що ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 суд за клопотанням відповідача залучив до участі у справі Міністерство оборони України та Регіональне відділення ФДМУ як співвідповідачів, що суперечить вимогам ч. 1, 2, 4 ст. 48 ГПК України, оскільки залучення співвідповідачів можливе лише за клопотанням позивача. В цій частині посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22 тощо. Також, вважає, що суд безпідставно задовольнив клопотання Міністерства оборони України від 15.04.2025 про витребування доказів, оскільки таке клопотання було подано з пропуском встановленого строку та відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений строк, до розгляду судом не приймаються.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав жодної мотивованої оцінки аргументам позивача щодо: правових підстав недійсності договору оренди від 27.05.2024 № 66/53/24-бДСК; правових підстав для захисту права на користування земельною ділянкою; підписання відзиву відповідача особою, яка не має права його підписувати, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 238 ГПК України.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича (вх.№ 484 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 та призначено справу до розгляду на 22 квітня 2026 року о 12:30 годині. Встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу – до 15.04.2026, з доказами їх надсилання учасникам справи, встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо – до 15.04.2026.
07.04.2026 до суду апеляційної інстанції від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3909), в якому 3-й відповідач зазначає, що рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 відповідає приписам статті 236 ГПК України, а тому не підлягає скасуванню, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ФОП Макового О.В. просить залишити без задоволення. 
В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що рішенням у справі № 917/154/15 встановлено, що правовідносини, пов`язані з укладанням біржової угоди купівлі-продажу, що призвело до вибуття об`єктів військового майна з державної власності, не є законними та правомірними, оскільки пов`язані з фіктивним банкрутством та суперечать суспільним інтересам; протягом всього часу власником спірного майна є Держава Україна. Вказує, що станом на 28.08.2019 та 02.09.2019 ТОВ "Укрінвест-груп", не являючись власником приміщень, не мало жодних повноважень щодо передачі в оренду державного майна, і відповідно договори оренди є нікчемними з моменту їх вчинення відповідно до ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України. При цьому, ФОП Маковий О.В. був достовірно обізнаний про те, що спірні приміщення належали Державі Україна.
Регіональне відділення зазначає, що посилання позивача на реєстрацію права власності за державою лише 04.02.2020 є безпідставним, оскільки право державної власності на спірне майно не припинялось, а набуття права власності має передувати державній реєстрації, яка лише визнає і підтверджує цей факт, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та постанову Об`єднаної палати КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.
Регіональне відділення також зазначає, що договір іпотеки від 25.07.2016 є нікчемним з моменту вчинення з тих самих підстав, що і договори оренди; доказів фактичної передачі в оренду спірних приміщень за договорами оренди позивачем не надано; договір оренди від 27.05.2024 № 66/53/24-ДСК, укладений між Регіональним відділенням та ІНФОРМАЦІЯ_3 , недійсним у судовому порядку не визнавався.
14.04.2026 до суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4155), в якому 1-й відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича, а рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 залишити в силі.
В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що на дати складання договорів оренди між ФОП Маковим О.В. та ТОВ "Укрінвест-груп" 28.08.2019 та 02.09.2019 вже існувало рішення у справі № 917/154/15, яким визнано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 708,8 кв.м та витребувано шляхом вилучення від ТОВ "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 66,5 кв.м, реєстраційний номер 820709353101, та загальною площею 364,7 кв.м, реєстраційний номер 11591891, передано ДП МОУ "Укрвійськбуд" в експлуатацію, про яке було відомо як позивачу так і ТОВ "Укрінвест-груп". Відтак, ФОП Маковий О.В. на момент початку строку оренди був достовірно обізнаний про те, що спірні нежитлові приміщення увесь час належали Державі Україна в особі Міністерства оборони України. також заперечує проти доводів позивача щодо його правового статусу іпотекодержателя спірних приміщень в якості підстав для задоволення позовних вимог. Щодо правомірності користування на праві оренди спірним майном зазначає, що відповідність змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та наявність повноважень у Міністерства оборони України як власника майна передати майно в оренду ІНФОРМАЦІЯ_4 є беззаперечним.
17.04.2026 до суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 4359), в якому 2-й відповідач просить залишити рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича на вказане рішення - без задоволення.
В обґрунтування своєї правової позиції посилається на преюдиціальні обставини, встановлені у справі № 917/154/15. Зазначає, що ФОП Маковий О.В. брав участь у справі № 917/154/15 як третя особа, а ТОВ "Укрінвест-груп" як відповідач, що свідчить про їх повну обізнаність щодо справжнього законного статусу нерухомого майна та його справжнього законного власника. Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, а ТОВ "Укрінвест-груп" таким власником не було. Стверджує, що договори оренди від 28.08.2019 та від 02.09.2019, складені ФОП Маковим О.В. та ТОВ "Укрінвест-груп", є недійсними (нікчемними) відповідно до ст. 203, 215, 216 ЦК України, оскільки були складені всупереч інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з порушенням вимог щодо чинності правочину, а за недійсним правочином, права та обов`язки за яким передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ч. 2 ст. 236 ЦК України).
Вважає безпідставним посилання апелянта на ст. 770 ЦК України, оскільки зміни власника нежитлових приміщень у розумінні цієї норми не відбулось - Держава Україна в особі Міністерства оборони України була і залишилась власником, а не є новим власником, до якого переходять права та обов`язки наймодавця.
Щодо договору іпотеки від 25.07.2016 зазначає, що він також є недійсним (нікчемним) з тих самих підстав, оскільки Держава Україна не була та не могла бути стороною вказаного договору.
Стосовно позовної вимоги про визнання права користування земельною ділянкою зазначає, що ця вимога є похідною від вимоги про визнання права оренди нежитлових приміщень і є безпідставною з тих самих підстав.
У судове засідання 22.04.2026 у приміщення суду з`явились представники 1-го та 2-го відповідача. Представники апелянта та 3-го відповідача приймали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник апелянта у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги. Представники відповідачів проти вимог апеляційної скарги заперечили. Інші учасники справи у судове засідання не прибули, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином ухвалою суду від 30.03.2026.
Також, у судовому засіданні представник 2-го відповідача заявив клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу. Представники 1-го та 3-го відповідача не заперечували проти задоволення даного клопотання. Представник апелянта заперечив проти задоволення даного клопотання.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку поновити Міністерству оборони України строк на подання відзиву на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24, про що зазначено в ухвалі суду від 22.04.2026.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 21 травня 2026 року об 11:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2026 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Лакізи В.В., яка входила до складу колегії суддів, для здійснення розгляду судової справи №917/1543/24 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
У судовому засіданні 21.05.2026 позивач надав пояснення щодо обставин справи та підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Представники відповідачів заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги позивача, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронних листів ухвали суду про оголошення перерви від 22.04.2026 до електронних кабінетів учасників справи. 
Отже, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 цього Кодексу.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як зазначено в позовній заяві, Фізична особа-підприємець Маковий Олександр Віталійович (далі- позивач) орендує в будівлі за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 6, нежитлові приміщення загальною площею 78,2 кв.м та 66,5 кв.м на підставі договорів оренди нежитлових приміщень від 28.08.2019 та 02.09.2019, укладених з попереднім власником – ТОВ "Укрінвест-груп".
Матеріали справи свідчать, що 28.08.2019 між ТОВ "Укрінвест-груп" (орендодавець) та ФОП Маковим О.В. (орендар) укладений договір оренди нежитлових приміщень, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати орендареві, а орендар зобов`язався прийняти у тимчасове платне володіння та користування нежитлові приміщення (далі - об`єкт), що належать орендодавцю на праві власності та не обтяжені вимогами третіх осіб: об`єкт являє собою нежитлові приміщення, що розташовані на другому поверсі громадського будинку, літер А-2, адреса: м. Полтава, вул. Європейська, буд. 6, загальна площа 78,2 кв.м.
За умовами пункту 3.1 договору оренди об`єкт повинен бути переданий орендодавцем і прийнятий орендарем протягом 2-х календарних днів з моменту початку строку оренди, зазначеного у п. 4.1. даного договору.
Строк оренди складає з 01 червня 2023 року до 30 квітня 2026 року (п.4.1 договору).
Також, 02.09.2019 між ТОВ "Укрінвест-груп" (орендодавець) та ФОП Маковим О.В. (орендар) укладений договір оренди нежитлових приміщень, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати орендареві, а орендар зобов`язався прийняти у тимчасове платне володіння та користування нежитлові приміщення (далі - об`єкт), що належать орендодавцю на праві власності та необтяжені вимогами третіх осіб: об`єкт являє собою нежитлові приміщення, що розташовані на підвальному поверсі громадського будинку, літер А-2, адреса: м. Полтава, вул. Європейська, буд. 6, загальна площа 66,5 кв.м.
За умовами пункту 3.1 договору оренди об`єкт повинен бути переданий орендодавцем і прийнятий орендарем протягом 2-х календарних днів з моменту початку строку оренди, зазначеного у п. 4.1. даного договору.
Строк оренди складає з 01 липня 2023 року до 31 травня 2026 року (п.4.1 договору).
Цей договір набуває чинності з моменти його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (п.10.1 договорів).
Пунктами 10.5 цих договорів оренди передбачено, що перехід права власності на об`єкт оренди до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення дії даного договору. Новий власник об`єкту оренди автоматично набуває прав та обов`язків орендодавця за даним договором та повинен їх виконувати до закінчення строку оренди, зазначеного у п. 4.1. даного договору.
За твердженням позивача, вказані договори оренди нежитлових приміщень від 28.08.2019 та 02.09.2019 укладено з попереднім власником – ТОВ "Укрінвест-груп", в якого в подальшому такі приміщення були витребувані в судовому порядку. 
Позивач зазначав, що є також іпотекодержателем зазначеного нерухомого майна за договором іпотеки від 25.07.2016, укладеного між ТОВ "Укрінвест-груп" (іпотекодавець) та ФОП Маковим О.В. (іпотекодержатель), посвідченим нотаріально приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 2885 від 25.07.2016 із реєстрацією обтяжень у відповідних державних реєстрах на передане в іпотеку дане нерухоме майно.
За умовами договору іпотеки:
1.1. Цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у Дубовського Олексія Євгеновича, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 , (далі – позичальник) на підставі договору позики від 21.07.2016, далі - основний договір, укладеного ним з іпотекодержателем у простій письмовій формі на суму 3000000 (три мільйони) гривень, з обумовленим в основному договорі строком повернення зазначеної суми та 0,0001 (одну десятитисячну) процента за користування грошовими коштами, який становить п`ять років з моменту укладення основного договору, тобто до 21.07.2021;
1.2. В забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку (надалі - предмет іпотеки): нежитлові приміщення в громадському будинку А-2, що знаходяться за адресою: місто Полтава, вулиця Європейська № 6 (шість; стара назва - вулиця Фрунзе № 6), загальною площею 66,5 кв.м та складаються з: сходи 8 загальною площею 7,1 кв.м; підсобне приміщення 8А, загальною площею 5,1 кв.м; коридор 9, загальною площею 3.5 кв.м; роздягальня 9А, загальною площею 1,4 кв.м; вбиральня 95, загальною площею 1,8 кв.м; приміщення 14 загальною площею 40,8 кв.м; сходи 15, загальною площею 6,8 кв.м; нежитлові приміщення в громадському будинку А-2, що знаходяться за адресою: місто Полтава, вулиця Європейська № 6 (шість; стара назва - вулиця Фрунзе № 6), загальною площею 364,7 кв.м та складаються з: 1 поверх 1-сходи, загальною площею 17,6 кв.м; II поверх: 1-сходи, загальною площею 19,4 кв.м; 2-кабінет, загальною площею 7,3 кв.м; 3-кабінет, загальною площею 9,1 кв.м; 6-кабінет, загальною площею 17,9 кв.м; 7-кабінет, загальною площею 15,0 кв.м; 8-коридор, загальною площею 48,7 кв.м; 9-вбиральня, загальною площею 2,7 кв.м; 10-коридор, загальною площею 2,2 кв.м; 10а-вбиральня, загальною площею 2,0 кв.м; 11-теплогенераторна, загальною площею 7,6 кв.м; 13 кабінет, загальною площею 17,7 кв.м; 14-кабінет, загальною площею 15,9 кв.м; 15-кабінет, загальною площею 15,6 кв.м; 16-кабінет, загальною площею 5,8 кв.м; 17-кабінет, загальною площею 21,1 кв.м; 18-кабінет, загальною площею 18,6 кв.м; 20-кабінет, загальною площею 30,4 кв.м; 21а-кабінет, загальною площею 13,6 кв.м; 21-кабінет, загальною площею 24,0 кв.м; 25-кабінет, загальною площею 20,8 кв.м; 28-кабінет, загальною площею 31,7 кв.м;
1.3. Вказані нежитлові приміщення є приватною власністю іпотекодавця і належать йому на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17.11.2015, право власності на які підтверджується відповідно витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.07.2016 № 64260386, номер запису про право власності 12798555, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 820709353101 та рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 25.12.2006, право власності на які підтверджується відповідно витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.07.2016 № 64261851, номер запису про право власності 15560176, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 980886053101.
У розділі 5 договору передбачено порядок задоволення вимог кредиторів та звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Пунктами 5.2, 5.4 передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, останній вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. 
За домовленістю сторін, у разі невиконання позичальником зобов`язання за основним договором цей договір передбачає, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за основним договором у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", та зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. За згодою сторін це положення є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі й прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставах та в порядку визначених цим договором та законодавством.
Цей договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань за основним договором та додатковими угодами до нього. Цей договір припиняє дію при виконанні позичальником умов основного договору, на підставах, визначених ст. 17 Закону України "Про іпотеку", та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. 
За твердженням позивача, 05.07.2024 відбулось силове захоплення спірних нежитлових приміщень службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого позивач був повністю позбавлений доступу до майна, яким він володіє на підставі договорів оренди та іпотеки. Зазначає, що законність свого вселення в нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 та виселення ФОП Макового О.В. відповідач обґрунтовує укладенням між ІНФОРМАЦІЯ_3 та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях договору оренди від 27.05.2024 № 6/53/24-6ДСК.
Позивач також вказував на те, що за адресою вул. Європейська, 6, м. Полтава, знаходиться земельна ділянка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1530725553101, кадастровий номер: 5310137000:15:006:0254, площа 0,0088 га (далі – земельна ділянка), що являє собою облаштований, огороджений та закритий двір, з якого здійснюється вхід до нежитлових приміщень, що розташовані в підвальному поверсі будинку 6 по вул. Європейській у м. Полтава, загальною площею 66,5 кв.м, які перебували в користуванні позивача, та на даний час позивач позбавлений доступу до вказаної земельної ділянки відповідачем.
Правовими підставами позовних вимог позивач зазначає, зокрема:
- приписи частини 1 статті 770 ЦК України в частині тверджень, що перехід права власності на об`єкт оренди до іншої особи не є підставою для зміни або припинення дії договору оренди (суборенди); 
- приписи статті 204 ЦК України щодо чинності (дійсності) договорів у зв`язку з неспростуванням презумпції правомірності договорів оренди нежитлових приміщень від 28.08.2019 та від 02.09.2019;
- приписи статті 391 ЦК України щодо права орендаря майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування орендованим майном;
- приписи частини 3 статті 23 Закону України "Про іпотеку", статей 215, 216 ЦК України щодо правових підстав недійсності договору оренди від 27.05.2024 № 66/53/24-БДСК, який укладений між ІНФОРМАЦІЯ_5 і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, оскільки укладений без згоди іпотекодержателя ОСОБА_1 ;
- приписи статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в якості правових підстав для захисту права користування земельною ділянкою, кадастровий номер 5310137000:15:006:0254, оскільки у разі визнання речових прав позивача на користування нерухомим майном до позивача мають автоматично перейти права користування земельною ділянкою, що розташована під нерухомим майном за адресою АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення перебувають у власності Держави Україна в особі Міністерства оборони України. Право власності на нежитлові приміщення площею 364,7 кв.м та площею 66,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (у тому числі нежитлові приміщення, які визначені у позові ФОП Макового О.В.) визнано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 та постановою Верховного Суду від 18.02.2020.
Так, рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018, зокрема, визнано за Державою Україна, в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 708,8 кв.м (згідно з переліком, наведеним у рішенні). Витребувано шляхом вилучення від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 66,5 кв.м, реєстраційний номер 820709353101 (згідно з переліком, наведеним у рішенні), що складають 7/100 частки даного нежитлового будинку та передано Державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію. Витребувано шляхом вилучення від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 364,7 кв.м, реєстраційний номер 11591891, (згідно з переліком, наведеним у рішенні), що складають 37/100 частки даного нежитлового будинку та передано Державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію. Витребувано шляхом вилучення від Публічного акціонерного Товариства "Діамантбанк" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 277,6 кв.м, реєстраційний номер 28081417 (згідно з переліком, наведеним у рішенні), що складають 28/100 частки даного нежитлового будинку та передано державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію. 
Зі змісту постанови Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 917/154/15 вбачається, що в межах цієї справи судами встановлено такі обставини:
Відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 29.01.1999 та дублікату відповідного свідоцтва від 11.06.2002 №220, об`єкт літ. "А-2" площею 860,5 кв.м, розташований у м.Полтава по вул. Фрунзе,6 (на теперішній час - Європейська, 6), належить державі на праві державної власності та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони (п.30.1).
01.12.1998 двадцять другою госпрозрахунковою дільницею м. Полтави Міністерства оборони України на підставі акту приймання-передачі основних засобів вищевказане нерухоме майно було передано до Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" (п.30.2).
06.11.2000 арбітражним судом м.Києва порушено провадження у справі №24/612-б-43/234 про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд" (п.30.3).
В ході банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд", у процедурі санації, було укладено біржову угоду від 28.08.2002 №28-02/12 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме цегляного нежитлового будинку літ. "А-2" загальною площею 708,8 кв.м. по вул. Фрунзе,6 в м. Полтаві між продавцем - ДП МОУ "Укрвійськбуд" та покупцем – ТОВ "Імідж". Від імені продавця вказану угоду було підписано ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності АВН №864155 від 20.09.2000 (п.30.4).
В подальшому відповідне нерухоме майно неодноразово змінювало власників внаслідок укладення низки договорів купівлі-продажу з юридичними та фізичними особами (добросовісними набувачами) щодо частин вищезазначеного майна (п.30.5).
Як встановлено місцевим господарським судом на підставі наявних у справі доказів та не спростовано учасниками справи, на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 07.05.2018 власниками спірних приміщень у будинку літ."А-2" по АДРЕСА_3 були ТОВ "Укрінвест-груп" та ПАТ "Діамантбанк" (п.30.6)
Також встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.10.2006 у справі №24/612-б-43/234 припинено повноваження керуючого санацією ДП МОУ "Укрвійськбуд" Горячева С.Ю. і розпорядника майна Капелюшного І.В. та припинена процедура санації за особливостями, передбаченими ст. 53 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", і введена загальна процедура санації (п.31.1).
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі №24/612-б-43/234 апеляційне провадження та провадження у справі №24/612-б-43/234 припинено. У вказаній постанові суд зазначив про наступні обставини. Вироком Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2007 у кримінальній справі №1-175/07 по обвинуваченню ОСОБА_2 (заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ "Укрвійськбуд") у діях за ст. 218 Кримінального кодексу України, як завідомо неправдиву інформацію про фінансову неспроможність виконання вимог кредиторів і зобов`язань перед бюджетом, на стадії санації боржника встановлено факт фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд". Цей факт, який встановлено вироком суду у кримінальній справі є преюдиціальним для даної справи. Крім цього, необхідно врахувати і сплату боргу перед конкурсними кредиторами, що відповідно до статті 40 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" тягне за собою припинення провадження у справі про банкрутство. Тобто, як вбачається із вказаної постанови, провадження у справі було фактично припинено з двох підстав: фіктивності банкрутства та сплати боргу перед конкурсними кредиторами (п. 31.2).
Постановою Вищого господарського суду України від 29.01.2008 у справі №24/612-б-43/234 постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у вказаній справі залишено без змін. Суд касаційної інстанції зазначив, що судом апеляційної інстанції в постанові від 31.10.2007 був встановлений факт погашення боржником у повному обсязі вимог конкурсних кредиторів, у зв`язку з чим обґрунтовано на підставі статті 40 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" припинено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд". Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 29.01.2008 у справі №24/612-б-43/234, судом касаційної інстанції не надавалася оцінка висновкам апеляційного господарського суду щодо фіктивності банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд", разом з тим, суд касаційної інстанції зазначив, що правові підстави для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду відсутні. Тобто судом касаційної інстанції не спростовано висновків апеляційного суду стосовно фіктивності банкрутства (п. 31.3).
Ухвалою Верховного Суду України від 06.03.2008 відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 29.01.2008 у справі № 24/612-б-43/234. Отже, вищевказана постанова є чинною (п.31.4).
У постанові Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі №24/612-б-43/234 судом досліджено вирок Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2007 у кримінальній справі №1-175/07 по обвинуваченню ОСОБА_2 (заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ "Укрвійськбуд") у діях за ст. 218 Кримінального кодексу України (п. 31.8).
Таким обставинам у справі №24/612-б-43/234 судом апеляційної інстанції було надано оцінку та встановлено надання завідомо неправдивої інформації про фінансову неспроможність виконання вимог кредиторів і зобов`язань перед бюджетом, на стадії санації боржника та встановлено факт фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд" (п.31.9).
Цей факт, який встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі №24/612-б-43/234 є преюдиціальним для справи № 917/154/15 (п.31.10). 
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що провадження у справі №24/612-б-43/234 було фактично припинено з двох підстав: фіктивності банкрутства та сплати боргу перед конкурсними кредиторами (п.31.11).
Згідно з преамбулою Статуту ДП "Укрвійськбуд", це підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником підприємства є Міністерство оборони України (Орган управління майном). Згідно з п.п. 2.2., 4.1., 4.2., 4.4. Статуту ДП "Укрвійськбуд" підприємство створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб України незалежно від форм власності. Майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. Відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з Органом управління майном у порядку, що встановлений чинним законодавством. Пунктом 6.1. Статуту ДП "Укрвійськбуд" також передбачено, що функції по управлінню майном, яке є загальнодержавною власністю, здійснює Орган управління майном (Міністерство оборони України) (п. 32.2).
Згідно з імперативними приписами частини другої статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (в редакції, чинній на момент укладення біржової угоди від 28.08.2002), рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України (п.32.3).
Як встановлено судами та не спростовано учасниками справи, Міністерство оборони України не направляло жодних подань, а Кабінет Міністрів України не приймав жодних рішень за поданням Міністерства оборони України стосовно відчуження спірного нерухомого майна, як того вимагають норми частини другої статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (п. 32.4).
Отже, порушення вимог частини другої статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та п.4.4 Статуту ДП "Укрвійськбуд", що полягає у незаконному самовільному відчуженні ДП "Укрвійськбуд" державного нерухомого майна (без згоди Міністерства оборони України та без рішення Кабінету Міністрів України) є підставою вважати, що спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися (п.32.5).
Окрім того, як вже було зазначено, вироком Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2007 у кримінальній справі №1-175/07 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі №24/612-б-43/234 було встановлено факт фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд"(п.32.6).
Отже, відчуження майна у процедурі банкрутства, яке в судовому порядку було визнано фіктивним, безумовно свідчить про відсутність волі власника на таке відчуження і про вибуття майна із володіння держави внаслідок скоєння кримінального правопорушення (п. 32.7).
Будь-яких доказів, що свідчили б про наявність волі держави на відчуження спірного майна (у тому числі, судових рішень, якими було б встановлено відповідні обставини) учасниками справи не надано. Прокурором, який подав у даній справі позов в інтересах держави, а також позивачами, заперечується наявність волі держави на відчуження спірного майна (п.32.8).
Постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2017 рішення господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 у даній справі скасовано з передачею справи на новий розгляд. У вказаній постанові зазначено, що судова колегія Вищого господарського суду України вважає законними та обґрунтованими висновки господарських судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне майно, яке належить Державі Україна (на підставі Свідоцтва на праві власності), вибуло з державної власності поза волею держави, тому заявлення прокурором позову до добросовісних набувачів про витребування майна у відповідності до статті 388 Цивільного кодексу України є правомірним (п.33.15).
Вищевказана постанова Вищого господарського суду України набрала чинності, не була оскаржена та скасована в установленому законом порядку (п.33.16).
Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у справі матеріалів та з огляду на вказівки суду касаційної інстанції, дійшли правомірного висновку про те, що укладення біржової угоди від 28.09.2002 №28-02/12 у процедурі фіктивного банкрутства, поза волею власника, не призвело до припинення права власності держави на спірне майно, а відтак, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачами, то воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України (п.33.17).
Також, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що у даному конкретному випадку вимоги про витребування майна в порядку статті 388 Цивільного кодексу України є похідними від вимог про визнання права власності на спірне майно у відповідності до статті 392 Цивільного кодексу України, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачами, то воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України (п.34.8).
З огляду на викладене, враховуючи, що позов у цій справі, в даному конкретному випадку, правомірно заявлено на підставі статей 392 та 388 Цивільного кодексу України, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, отже, звернувшись з позовом у даній справі 31.01.2015, прокурор не пропустив строк позовної давності, а порушене право підлягає захисту (п.34.9).
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, встановив, що майно вибуло з володіння власника поза його волею, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" та Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" є добросовісними набувачами (п.35.7).
Спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися (п.35.8).
Повернення у державну власність нерухомого майна, незаконно відчуженого в процедурі фіктивного банкрутства, що було наслідком вчинення кримінального правопорушення, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цього майна як майна Збройних Сил України (п.35.9).
Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що у спорах стосовно майна Збройних Сил України держава, втручаючись у право мирного володіння відповідним майном з боку приватних осіб, беручи до уваги проведення в Україні Антитерористичної операції (АТО) та Операції об`єднаних сил (ООС) може захищати загальні інтереси, зокрема, у підтриманні обороноздатності, суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності кордону, захисту життя і здоров`я людей (статті 1, 2, 3 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном Збройних Сил України (Закон України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України"). Заволодіння приватними особами таким майном всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу та внаслідок продажу майна під час фіктивної процедури банкрутства може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на забезпечення суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності кордону держави Україна, захисту життя і здоров`я людей проживаючих на її території (п.35.10).
В силу об`єктивного цільового призначення вказаного майна, набувач такого майна проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що це майно належить до майна Збройних Сил України (п.35.11).
З огляду на все викладене вище, в даному конкретному випадку, загальний інтерес всього суспільства на забезпечення суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності кордону держави Україна, захисту життя і здоров`я людей проживаючих на її території у цій справі переважає приватний інтерес Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" та Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" у збереженні права на вказане нерухоме майно (п.35.12).
Відтак, втручання у право володіння майном відповідачами переслідувало легітимну мету і цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право (п.35.14).
Судом встановлено, що ФОП Маковий О.В. брав участь у справі № 917/154/15 як третя особа, а ТОВ "Укрінвест-груп" як відповідач, що свідчить про їх обізнаність щодо статусу нерухомого майна та його законного власника.
Згідно частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Отже, держава в особі Міністерства оборони України з 29.01.1999 є власником нежитлового будинку літ. "А-2" загальною площею 708,8 кв.м по вул. Фрунзе (Європейська), 6 в м. Полтаві.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на зазначені нежитлові приміщення площею 364,7 кв.м та площею 66,5 кв.м за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 6, зареєстровано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України - 04.02.2020.
В подальшому, в межах виконавчого провадження під час виконання виконавчих документів по справі №917/154/15 державним виконавцем на підставі актів прийому-передачі було вилучено у ТОВ "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень площею 364,7 кв.м та площею 66,5 кв.м в будинку номер 6 (літ. А-2), по вул. Європейській у м. Полтаві, та передано Міністерству оборони України в особі ДП МОУ "Укрвійськбуд". Виконавче провадження закрито.
Як зазначає позивач та не заперечується іншими учасниками справи, 27.05.2024 між ІНФОРМАЦІЯ_3 та Регіональним відділенням ФДМУ по Полтавській та Сумській областях укладено договір оренди державного майна № № 66/53/24-б ДСК щодо нежитлових приміщень за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 6.
За твердженням позивача, у відповідача відсутні будь-які правові підстави для користування нежитловими приміщеннями в будівлі за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 6, та такі обставини порушують права позивача як орендаря спірних нежитлових приміщень, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
09.02.2026 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про відмову у задоволені позову повністю з підстав, зазначених вище у цій постанові. 
Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, зокрема щодо визначення моменту набуття державою права власності на спірне майно, щодо чинності договорів оренди та іпотеки, щодо права орендаря на захист від порушення його прав третіми особами, а також на порушення норм процесуального права при залученні співвідповідачів за клопотанням відповідача, при витребуванні доказів з пропуском строку та при ненаданні мотивованої оцінки аргументам позивача.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення місцевого господарського суду, яким відмовлено у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича про визнання права користування земельною ділянкою, визнання права оренди на нежитлові приміщення та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення ІНФОРМАЦІЯ_2 з нежитлових приміщень за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, буд. 6.
Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У статті 14 ГПК України закріплено принцип диспозитивності господарського судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, за принципом диспозитивності визначення предмета, підстав поданого позову, а також відповідачів, до яких звернуті позовні вимоги, є правом позивача, яким він розпоряджається на власний розсуд.
Отже, позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).
Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен відповідати змісту порушеного права та забезпечити поновлення цього права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 зазначено таке:
"Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)) ".
Отже, способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 396 ЦК України передбачає, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Позивач, якому належить право користування державним чи комунальним майном, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України), у тому числі згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном шляхом пред`явлення негаторного позову. Такий висновок викладено в пункті 41 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №916/2381/22.
Так, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (негаторний позов).
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння, яке (право) належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (схожі за змістом висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункти 88, 97, 100), від 15.11.2023 у справі № 918/119/21).
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Здійснюючи аналіз цього способу захисту ("action negatoria"), Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала таке:
- негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод (п. 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17);
- зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16);
- позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, - припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Однієї з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18).
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2025 у cправі №910/15022/23.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21).
Відповідно до статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Позов про усунення порушень права, не пов`язаного з позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Отже, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/91/20.
Верховний Суд постанові від 15.11.2022 у справі № 914/917/21 зазначив, що у розумінні норм статті 391 Цивільного кодексу України право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Суд зазначає, що титульними володільцями є особи, які здійснюють фактичне володіння майном на підставі правового титулу, що надає їм визначений законом або договором обсяг повноважень щодо такого майна, але не є правом власності.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 909/952/24.
У розумінні наведених правових висновків під поняттям "власник" у контексті застосування статті 391 Цивільного кодексу України слід розуміти не лише безпосереднього власника речі, а й титульного володільця, який здійснює фактичне володіння нею на правомірних підставах (зокрема, на праві оперативного управління, оренди тощо).
Отже, в аспекті захисту прав орендаря предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном орендаря до інших осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися цим майном тим чи іншим способом.
При цьому для задоволення вимог орендаря достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні орендарем своїх правомочностей.
З огляду на викладене умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця), між позивачем та відповідачем не повинно бути договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин належним є захист прав власника зобов`язально-правовими засобами (подібні висновки наведено в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17, від 03.03.2020 у справі № 916/1657/18, від 15.11.2022 у справі 914/917/21).
За таких обставин, предметом дослідження та встановлення є, зокрема, наявність у позивача права користування (оренди) щодо спірного нерухомого майна, перешкоди у користуванні яким останній просить усунути у судовому порядку, факт створення відповідачем таких перешкод та спосіб їх усунення.
У справі, що розглядається, при вирішенні питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача на спірне майно, яке підлягає захисту в обраний ним спосіб, на підставі оцінки поданих сторонами доказів, з огляду, зокрема, на положення статей 15, 16, 391 ЦК, статті 75 ГПК, судом встановлено таке.
Спірні нежитлові приміщення перебувають у власності Держави Україна в особі Міністерства оборони України. Право власності на нежитлові приміщення площею 364,7 кв.м та площею 66,5 кв.м за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 6 (у тому числі нежитлові приміщення, які визначені у позові ФОП Макового О.В.) визнано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 та постановою Верховного Суду від 18.02.2020.
Вказаним судовим рішенням також витребувано шляхом вилучення від ТОВ "Укрінвест-груп" нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 66,5 кв.м, реєстраційний номер 820709353101, та загальною площею 364,7 кв.м, реєстраційний номер 11591891, передано ДП МОУ "Укрвійськбуд" в експлуатацію. 
Зі змісту постанови Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 917/154/15 вбачається, що в межах цієї справи судами встановлено, зокрема, такі обставини:
- відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 29.01.1999 та дублікату відповідного свідоцтва від 11.06.2002 №220, об`єкт літ. "А-2" площею 860,5 кв.м, розташований у м.Полтава по вул. Фрунзе,6 (на теперішній час - Європейська, 6), належить державі на праві державної власності та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони (п.30.1);
- Міністерство оборони України не направляло жодних подань, а Кабінет Міністрів України не приймав жодних рішень за поданням Міністерства оборони України стосовно відчуження спірного нерухомого майна, як того вимагають норми частини другої статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України". Отже, порушення вимог частини другої статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", що полягає у незаконному самовільному відчуженні ДП "Укрвійськбуд" державного нерухомого майна (без згоди Міністерства оборони України та без рішення Кабінету Міністрів України) є підставою вважати, що спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися (п. 32.4, 32.5);
- відчуження майна у процедурі банкрутства, яке в судовому порядку було визнано фіктивним, безумовно свідчить про відсутність волі власника на таке відчуження і про вибуття майна із володіння держави внаслідок скоєння кримінального правопорушення (п. 32.7);
- укладення біржової угоди від 28.09.2002 №28-02/12 у процедурі фіктивного банкрутства, поза волею власника, не призвело до припинення права власності держави на спірне майно, а відтак, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачами, то воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України (п.33.17);
- спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися (п.35.8);
- повернення у державну власність нерухомого майна, незаконно відчуженого в процедурі фіктивного банкрутства, що було наслідком вчинення кримінального правопорушення, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цього майна як майна Збройних Сил України (п.35.9);
- у силу об`єктивного цільового призначення вказаного майна, набувач такого майна проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що це майно належить до майна Збройних Сил України (п.35.11).
Судом встановлено, що провадження у справі № 917/154/15 було порушено ще ухвалою господарського суду 04.02.2015, справа розглядалась судами неодноразово. ФОП Маковий О.В. брав участь у справі № 917/154/15 як третя особа, а ТОВ "Укрінвест-груп" як відповідач, що свідчить про їх обізнаність щодо статусу нерухомого майна та його законного власника.
Враховуючи встановлені вже в рішенні господарського суду обставини щодо незаконного вибуття спірного нерухомого майна з державної власності у процедурі фіктивного банкрутства та поза волею власника, що не призвело до припинення права власності держави на спірне майно, судова колегія зазначає.
Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34).
У подальшому Велика Палата Верховного Суду поширила цей підхід та вказала, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту в тому випадку, коли особа відступила право вимоги, яке їй не належить (у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт), а також коли відбулось відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору в будь-якого суб`єкта), що не створює жодних правових наслідків для особи - власника майна, яке було обтяжено іпотекою (див. пункти 139-141 постанови від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Колегія суддів вважає такий підхід застосовним і до спірних правовідносин, які склались у цій справі, адже укладення між ТОВ "Укрінвест-груп" та ФОП Маковим О.В. договору іпотеки від 25.07.2016 та договорів оренди нежитлових приміщень від 28.08.2019 та від 02.09.2019 не створило для держави як дійсного власника цього нерухомого майна жодних правових наслідків, оскільки особа, яка не є власником майна та не наділена відповідними повноваженнями, не вправі передавати таке майно у користування третім особам.
Так, відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Враховуючи те, що спірне майно упродовж усього часу залишалося у державній власності, ТОВ "Укрінвест-груп" не набуло повноважень власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, у тому числі права передавати його в оренду чи обтяжувати іпотекою. 
Твердження позивача, що рішення місцевого суду у справі №917/154/15, яким визнано право власності на спірне нерухоме майно за державою, набрало законної сили після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду 27.11.2019, а право власності було зареєстровано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України лише 04.02.2020, не спростовує вищенаведених висновків та ґрунтується на неправильному розумінні позивачем правової природи державної реєстрації права власності та судового рішення про визнання права власності.
Так, звертаючись із позовом у справі № 917/154/15, Держава Україна в особі Міністерства оборони України захищала вже існуюче право власності на спірне нерухоме майно, яке незаконно вибуло з державної власності поза волею власника внаслідок фіктивного банкрутства ДП МОУ "Укрвійськбуд", без згоди Міністерства оборони України та без рішення Кабінету Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
У статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. 
Вказана правова позиція відповідає висновкам об`єднаної палати Верховного суду, які викладені в постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.
Відповідно до сталої практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). 
У постанові Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/1671/20 викладено висновок про те, що саме лише наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про право особи на майно не презюмує правомірність набуття такого права, а тому п. 1 ч. 1 ст. 2 та ч. 5 ст. 12 Закону №1952-IV (в контексті того, що відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом) не свідчать про необхідність ігнорування судом дослідження обставин правомірності набуття відповідного речового права особи на майно у спорі, який спрямований на захист такого права.
Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див. п. 123 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова Великої Палати Верховного Суд від 17.12.2025 у справі №908/2388/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зазначила, що суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. 
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. 
Судами у справі № 917/154/15 встановлено незаконність вибуття спірного майна з державної власності та відсутність у ТОВ "Укрінвест-груп" законних підстав для набуття права власності на нього. Отже, ТОВ "Укрінвест-груп" не набуло належного права розпорядження спірними нежитловими приміщеннями та не мало права передавати їх в оренду третім особам.
Відтак договори оренди, укладені ТОВ "Укрінвест-груп", не створюють для позивача жодного законного права користування спірним майном, оскільки були укладені особою, яка не була власником майна та не мала належного титулу на його передачу у користування.
Таким чином, посилання позивача на дату набрання законної сили рішенням суду чи дату державної реєстрації права власності за державою не спростовують встановленого судами факту незаконного вибуття майна з державної власності поза волею власника та не підтверджують наявності у позивача законного права користування спірними нежитловими приміщеннями.
Посилання позивача на приписи статті 770 ЦК України, яка передбачає правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої в найм, та встановлює, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, також є безпідставним.
Так, чинне законодавство дійсно надає наймачу додатковий захист шляхом встановлення правила про те, що перехід права власності на річ, передану у найм, не є підставою для зміни або припинення договору найму. При цьому новий власник речі автоматично набуває прав та обов`язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав. Тобто в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму (подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №909/367/18, від 05.06.2018 у справі №922/2318/17, від 17.07.2018 у справі №923/70/18).
Тобто, вказана норма може бути застосована у разі переходу права власності на річ, передану в найм, від власника – орендодавця до нового власника.
Натомість у даному випадку зміна власника спірного майна у розумінні статті 770 ЦК України не відбулася. Відповідно до встановлених обставин у справі №917/154/15, які є преюдиціальними для справи №917/1543/24, зокрема, щодо нежитлових приміщень, право користування якими є предметом спору у даній справі, укладення біржової угоди від 28.09.2002 №28-02/12 у процедурі фіктивного банкрутства, поза волею власника, не призвело до припинення права власності держави на спірне майно. 
Тобто, держава в особі Міністерства оборони України з 29.01.1999 не втрачала титулу власника на нежитлові приміщення в будинку номер 6 (літ.А-2), загальною площею 708,8 кв.м, у тому числі спірні приміщення, по вулиці Європейській (Фрунзе) у м. Полтаві.
З огляду на викладене, станом на дату укладення договорів оренди нежитлових приміщень від 28.08.2019 та від 02.09.2019 між ФОП Маковим О.В. (позивачем) та ТОВ "Укрінвест-груп" право власності на визначені в цих договорах оренди нежитлові приміщення належало державі в особі Міністерства оборони України, яка в свою чергу не була стороною таких договорів.
За таких обставин ТОВ "Укрінвест-груп" не набуло законного права власності на спірне нерухоме майно, а тому не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності та повноважень щодо розпорядження ним, у тому числі шляхом передачі його в оренду чи обтяження іпотекою. 
Відтак договори оренди, укладені між ТОВ "Укрінвест-груп" та ФОП Маковим О.В., не могли породжувати для позивача жодного законного речового чи зобов`язального права користування спірними приміщеннями, оскільки були укладені особою, яка не мала права розпоряджатися державним майном. 
Сам факт укладення договорів оренди не є достатньою правовою підставою для виникнення у позивача права користування майном за відсутності у орендодавця належного права власності або іншого законного титулу на спірне майно.
Крім того, ФОП Маковий О.В. брав участь у справі № 917/154/15 як третя особа, а тому був обізнаний про наявність судового спору щодо правового режиму спірного майна, про оспорювання законності його вибуття з державної власності, та відповідно законності набуття ТОВ "Укрінвест-груп" права на спірне майно, а також про заявлені вимоги держави щодо витребування цього майна.
Отже, позивач не може вважатися добросовісним користувачем або особою, права якої підлягають захисту як похідні від прав незаконного володільця.
Відповідно, наявність договору з неналежним власником не створює у позивача правомірного титулу на володіння чи користування майном.
Тож, договори оренди від 28.08.2019 та від 02.09.2019 позивач уклав поза волею власника об`єкта оренди чи особи, якій належать майнові права, з незаконним володільцем, який не мав права розпоряджатися спірними приміщеннями у будь-який спосіб, зокрема здавати в оренду, у зв`язку з чим договори оренди не створили жодних правових наслідків для учасників спірних правовідносин, у тому числі і переходу обов`язків орендодавця до держави в особі Міністерства оборони України.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що саме по собі підписання договорів оренди не свідчить про виникнення у особи права володіння та користування об`єктом оренди. Для підтвердження наявності орендних правовідносин та фактичного користування майном необхідним є встановлення факту передачі майна орендарю та виконання сторонами договору.
Відповідно до положень статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Отже, законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
Умовами пункту 3.1 обох договорів передбачено, що об`єкт оренди має бути переданий орендарю протягом двох календарних днів з моменту початку строку оренди, зазначеного у пунктах 4.1 договорів (а саме: 01 червня 2023 року та 01 липня 2023 року). Водночас доказів виконання сторонами цієї умови договорів матеріали справи не містять.
До того ж, на дату, визначену сторонами як початок строку оренди, набуло законної сили рішення суду, яким визнано право власності на спірні нежитлові приміщення за Державою Україна в особі Міністерства оборони України та здійснено державну реєстрацію такого права, а тому ТОВ "Укрінвест-груп" не мало підтверджених повноважень на їх передачу в користування третім особам, що ставить під сумнів саму можливість виконання договорів у частині передання об`єктів оренди.
Таким чином, факт перебування позивача у спірних приміщеннях не є достатнім доказом набуття ним статусу орендаря та виникнення права користування нерухомим майном. Для виникнення орендних правовідносин необхідним є не лише фактичне зайняття приміщення, а й його законне передання орендарю особою, уповноваженою на розпорядження таким майном, у порядку та на умовах, передбачених законом і договором.
Проте, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірні приміщення були передані йому на законних підставах власником майна або іншою особою, яка мала право передавати його в оренду.
Отже, навіть якщо позивач фактично використовував або займав спірні приміщення, такі обставини не можуть беззаперечно свідчити про виникнення у нього права користування майном та набуття статусу орендаря. Фактичне володіння майном без належної правової підстави не породжує орендних прав, які підлягають судовому захисту.
Відтак позивач не довів наявності у нього законного та належним чином набутого права користування спірними приміщеннями, а тому не підтвердив існування порушеного права або охоронюваного законом інтересу, за захистом якого звернувся до суду.
Крім того, безпідставним є також посилання позивача на статус іпотекодержателя за договором іпотеки від 25.07.2016, укладеним між ФОП Маковим О.В. та ТОВ ТОВ "Укрінвест-груп", з огляду на таке: по-перше, зазначений договір був укладений особою, яка не мала належних правомочностей щодо спірного майна, оскільки ТОВ "Укрінвест-груп" не було законним власником спірних приміщень; по-друге, сам факт укладення договору іпотеки не породжує у іпотекодержателя речового права користування нерухомим майном та не надає права володіння чи користування об`єктом іпотеки.
Отже, в даному випадку ні договори оренди, укладені незаконним володільцем майна, ні договір іпотеки не створюють у позивача будь-якого належного та захищуваного законом права користування спірними нежитловими приміщеннями. 
З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про недоведення позивачем у встановленому процесуальним законом порядку виникнення та наявності у нього права щодо користування спірним майном, а також обставин, що свідчать про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні позивачем державним майном, а саме приміщеннями, що розташовані в будинку, літера А-2 за адресою: м.Полтава, вул. Європейська, буд. 6. 
Щодо позовної вимоги про визнання права користування земельною ділянкою колегія суддів зазначає, що враховуючи предмет та підстави позову, така вимога є похідною від вимоги про визнання права оренди нежитлових приміщень, а тому також є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. 
Під час апеляційного перегляду позивачем не спростовані такі обставини.
З цього приводу суд зазначає, що змагальність сторін є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Отже, сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом. Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що у даному випадку саме позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання права користування земельною ділянкою, визнання права оренди на нежитлові приміщення та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення ІНФОРМАЦІЯ_2 з нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема наявність права титульного володільця державного майна на підставі договорів оренди, порушення цього права відповідачем та наявність підстав для його захисту в обраний спосіб. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач до матеріалів справи не надав.
Таким чином, доводи апелянта щодо наявності у нього права користування спірними нежитловими приміщеннями, а відтак й похідного права щодо користування земельною ділянкою під такими приміщенням, є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Отже, звертаючись з позовом до суду, позивач жодним чином не довів належними та допустимими доказами порушення його прав чи законних інтересів діями/бездіяльністю з боку ІНФОРМАЦІЯ_2 (визначеного самим позивачем в якості відповідача). 
Враховуючи, що наявність порушеного права є основоположною передумовою для звернення до суду та надання судового захисту, недоведеність цього факту з боку позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Так, у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019 у справі № 916/1134/18 сформульовано висновки про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту встановлюється судом під час розгляду справи по суті та є підставою для відмови у позові.
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині залучення в якості відповідачів Міністерство оборони України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, судова колегія зазначає таке. 
За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Згідно з частинами першою та другою статті 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2024 року у справі № 924/334/22).
Однак, суд не може за власною ініціативою залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2024 року у справі № 924/334/22).
Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.10.2024 суд за клопотанням відповідача залучив до участі у справі Міністерство оборони України та Регіональне відділення ФДМУ як співвідповідачів. 
Такі дії суду першої інстанції є порушенням принципу диспозитивності, приписів ст. 14, 48 ГПК України, оскільки суд без відповідного клопотання позивача, якому надано виключне право ініціювати залучення до участі у справі співвідповідача, залучив до участі у справі співвідповідачів.
Окрім того, зі встановлених обставин вбачається, що після набуття у цій справі Міністерством оборони України статусу співвідповідача, суд необґрунтовано задовольнив клопотання Міністерства оборони України від 15.04.2025 про витребування доказів, оскільки таке клопотання було подано з пропуском встановленого строку та відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений строк, до розгляду судом не приймаються.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права щодо залучення до участі у справі співвідповідачів без відповідного клопотання позивача, а також прийняття та дослідження доказів, поданих із пропуском встановленого процесуального строку, самі по собі не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки кожному із наведених позивачем доводів, зокрема, щодо недійсності договору оренди від 27.05.2024 № 66/53/24-бДСК, наявності підстав для захисту права користування земельною ділянкою та повноважень особи, яка підписала відзив, саме по собі не свідчить про порушення судом вимог ч. 4 ст. 238 ГПК України.
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Верховний Суд також в своїх рішенням неодноразово зазначав, що обов`язок суду щодо мотивування судового рішення не означає необхідності надання окремої детальної відповіді на кожен аргумент сторони. Вирішальним є те, чи дослідив суд істотні для вирішення спору обставини, надав оцінку доказам та навів мотиви прийнятого рішення.
Так, у постанові Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 911/3323/24 зазначено, що відсутність у тексті судового рішення детального аналізу кожного без винятку доказу чи аргументу не свідчить про їх ігнорування судом, якщо з контексту рішення вбачається, що обставини справи були всебічно досліджені та враховані при формуванні висновків суду - завданням мотивувальної частини судового рішення є відображення тих ключових доказів та доводів, які мають вирішальне значення для встановлення обставин справи та правової кваліфікації спору. Таким чином, не відображення у тексті судового рішення доказів, які не спростовують висновків суду та не покладаються в основу рішення, не порушує стандартів обґрунтованості, визначених ст. 236 ГПК України та практикою ЄСПЛ.
Отже, відсутність у рішенні окремої відповіді на кожен довід позивача не може розцінюватися як самостійна підстава для скасування судового рішення, якщо зі змісту рішення вбачається, що суд встановив обставини справи, дослідив подані докази, визначив характер спірних правовідносин та навів мотиви, з яких дійшов висновку про відсутність або наявність підстав для задоволення позову.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування оскаржуваного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
До того ж, судом встановлено, що матеріали справи містять докази на підтвердження повноважень представника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо представництва інтересів юридичної особи, у тому числі в частині підписання відзиву.
Колегією суддів під час апеляційного перегляду не встановлено порушень норм процесуального права, які відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення. Виявлені під час перегляду справи окремі процесуальні недоліки суду першої інстанції не призвели до ухвалення неправильного рішення по суті спору та не можуть бути самостійною підставою для його скасування.
У даному випадку колегією суддів встановлено, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах, наявних у матеріалах справи, а також відповідають фактичним обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права.
При цьому встановлені апеляційним судом процесуальні порушення не вплинули на повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи, не призвели до неправильного встановлення фактичних обставин спору та не спростовують правильності висновків суду щодо відсутності у позивача належного права користування спірним державним майном, яке не доведено самим позивачем.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що допущені судом першої інстанції процесуальні порушення не призвели до ухвалення неправильного рішення у справі, а відтак не є підставою для його скасування.
Щодо інших аргументів учасників справи, то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в оскаржуваній частині.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ФОП Макового Олександра Віталійовича без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 - без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Макового Олександра Віталійовича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 09.02.2026 у справі №917/1543/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 01.06.2026.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова
Суддя О.О. Крестьянінов 
Суддя І.В. Тарасова